100 nejznámějších pohádek pro unavené rodiče

podruhé

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Kolektiv

100 nejznámějších pohádek pro unavené rodiče podruhé – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© NAKLADATELSTVÍ XYZ, 2017

Illustrations © Štěpán Janík, 2017

Ebook konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2017

ISBN tištěné verze 978-80-7505-773-0

ISBN eknihy 978-80-7505-847-8 (1. zveřejnění, 2017)

Předmluva

Každý rodič to zná – děti jsou mnohdy neunavitelné. I když si celý den hrají, pobíhají a povykují, večer jim ještě stačí energie na nejednu pohádku. Právě pro tyto případy přinášíme nový výběr těch nejkrásnějších pohádek „ušitých“ na míru. Rozsahem jsou upravené tak, aby si s nimi poradili i ti neznavenější rodiče, obsahem však nejsou ochuzeny o nic, co by ve správné pohádce nemělo chybět. V knize najdete známé i méně známé příběhy z nevyčerpatelné studnice lidových zkazek, pověstí, bajek, ale i příběhy autorské. Všechny střižené tak, aby podnítily dětskou představivost, nabídly poučení a spokojeně vaše ratolesti vnesly do svěžího světa snů.

Obrovskou inspirací mi byla moje vlastní maminka, která mně a bratrovi v dětství vymýšlela vlastní pohádky. Nebývaly dlouhé a pokaždé jako by v nich zaznělo něco, co už jste už slyšeli, ale zároveň byly jiné, svébytné. V podstatě se jedná o základní princip lidového vyprávění, kdy si každý další vypravěč něco přimyslí, upraví podle svého... A tím jsem se řídila i při sestavování souboru 100 nejznámějších pohádek podruhé. Doufám, že se bude líbit vám i vašim dětem.

Přeji to nejkrásnější počtení.

Jitka Hanušová

1.

O osamělém hříbečku

Vyrostl jednou o samotě v jehličí pod smrkem malý hříbeček. Stál tam sám a bylo mu smutno. Kolem dokola nikoho nevidět, neslyšet. Čas mu ubíhal velmi pomalu, protože si neměl s kým povídat a hrát.

„Kdybych tu tak měl nějakého kamaráda,“ posteskl si nejednou.

Tu a tam proběhla opodál laň, přicupital zajíc nebo havran se pohrabal v jehličí. Nikdo z nich ale o hříbečka nejevil zájem. Uplynulo tak mnoho nekonečně dlouhých podzimních dní. Až se jednou přihodilo něco nečekaného. Jako by snad někdo zaslechl hříbečkovo stýskání si. Jako by z čistého nebe přistála vedle něj záchrana. A to doslova. Nejprve zaslechl dupání a hlasy a pak se zničehonic kousíček od něj zjevil jiný, větší hřib.

Hříbeček byl vyjevený takovou nečekanou návštěvou a zeptal se hosta: „Kdepak se tu bereš?“

A hřib, s hnědou, trošku pochroumanou čepičkou, pravil: „Ale, ani se neptej, hříbečku. Přišly ke mně nohy, natáhly se ruce a už jsem byl v dlani. Vytrhly mě z rodné půdy, od mých malých hříbečků.“

„Ale to je smutné,“ odpověděl hříbeček. „Pročpak by něco takového dělaly?“ podivoval se.

A starý hřib povídá: „Inu, to se tak stává. Už jsem o tom slyšel zkazky. Moji malí hříbečci spadli do tašky a já letěl sem.“

Hříbeček si pozorně prohlédne nového souseda a vidí, že pod kloboučkem má černé skvrny.

„Červíci se do mě pustili, tak nejsem lidem dost dobrý.“

Chvíli byli oba smutní, ale pak starý hřib praví: „Ale to nevadí, hříbečku, ještě mám dost síly a výtrusků, uděláme si novou osadu tady.“

A netrvalo dlouho a urodila se pod smrčkem v jehličí spousta maličkých hříbečků a bylo jim všem pohromadě dobře a veselo.

2.

O lišce, zajíci a kohoutovi

Žili byli liška a zajíc. Liška měla chaloupku z ledu a zajíček z kůry. Když přišlo jaro, chaloupka lišce roztála a zajíčkovi zůstala. Poprosila liška zajíčka, zdalipak by se u něj mohla na chviličku ohřát. Zajíček to lišce dovolil, ale ta se tam uvelebila a zajíčka z chaloupky vyhnala.

Jde zajíček po cestě a pláče, když ho potkají psi: „Haf, haf! Co pláčeš, zajíčku?“

„Jakpak nemám naříkat? Měl jsem chaloupku z kůry a liška z ledu. Chaloupka jí roztála. Včera u mě přespala a dneska mě vyhnala.“

„Neplač, zajíčku,“ řekli psi, „my lišku vyženeme!“

A hned se vydali k chaloupce: „Haf, haf! Polez, liško, polez ven!“

Nato liška křikla: „Chcete, abych vylezla? Chcete, abych byla zlá? Zmizte rychle od chalupy, než z vás budou lítat chlupy!“ Psi se lekli a utekli.

A zajíček šel zase dál a plakal. Vtom se valil proti němu medvěd.

„Pročpak, zajíčku, naříkáš?“

„Jakpak nemám naříkat? Měl jsem chaloupku z kůry a liška z ledu. Chaloupka jí roztála. Včera u mě přespala a dneska mě vyhnala.“

„Neplač, zajíčku,“ řekl medvěd, „já lišku vyženu!“

A hned se vydali k chaloupce: „Brum, brum! Polez, liško, polez ven!“

Nato liška křikla: „Chcete, abych vylezla? Chcete, abych byla zlá? Zmizte rychle od chalupy, než z vás budou lítat chlupy!“ Medvěd se polekal a rázem byl ten tam.

Zajíček se vydal znovu na cestu, plakal, slzy mu tekly proudem, málem pro ně ani neviděl kohoutka s kosou.

„Kykyrykyký! Pročpak, zajíčku, naříkáš?“

„Jakpak nemám naříkat? Měl jsem chaloupku z kůry a liška z ledu. Chaloupka jí roztála. Včera u mě přespala a dneska mě vyhnala.“

„Tak pojď, já ji vyženu!“

„Kdepak, kohoutku, to se ti nepodaří. Psi už to zkusili, sami utéct museli, medvěd už to zkusil, sám utéct musel a ty ji už vůbec nevyženeš.“

„Ale vyženu!“

Přišli k chaloupce. Kohoutek se postavil před dveře, mávl kosou a zaplácal křídly: „Kykyrykyký! K chaloupce v lese kohout kosu nese, zlobí se a mračí, vylez, liško, radši, hajdy z pece, jestli nechceš být o hlavinku kratší!“

Liška to uslyšela, lekla se a zavolala: „Už se obouvám... Už se chystám...“

Kohoutek zazpíval podruhé: „Kykyrykyký! K chaloupce v lese kohout kosu nese, zlobí se a mračí, vylez, liško, radši, hajdy z pece, jestli nechceš být o hlavinku kratší!“

„Už se oblékám... Už jdu...“

Kohoutek zazpíval potřetí: „Kykyrykyký! K chaloupce v lese kohout kosu nese, zlobí se a mračí, vylez, liško, radši, hajdy z pece, jestli nechceš být o hlavinku kratší!“

Z chalupy se ozvalo: „Už si beru kožich... Už otvírám... “

Liška otevřela dveře, vyběhla a kohoutek šmik a usekl jí kosou hlavu.

A od té doby žijí zajíc a kohout v chaloupce spolu.

3.

Almužna

Jeden nuzný žebrák šel po vsi prosit a přišel k Blažkové. Ale Blažková byla skoupá a lakomá, ani kousek suchého chleba žebrákovi nedala, ještě se na něj osopila a ze světnice ho vystrčila.

Žebrák šel o dům dál, kde bydlela Hájková, dobrá a milosrdná žena. Jakmile toho žebráka spatřila, vzala dětem chleba od pusy, podala ho žebrákovi a pravila, aby mu Pánbůh něco lepšího nadělil, ona že je chudá a nic jiného v chalupě nemá.

„Ať ti to Pánbůh desateronásobně nahradí, abys mohla své děti ošatit a byla šťastná, a co začneš dělat, abys dělala do západu slunce.“

Hájková děkovala žebrákovi za dobrořečení, ale moc nepřemýšlela o tom, co řekl, ani tomu nerozuměla. Byla chudá vdova a měla dvě děti, které svýma rukama živila. Když od ní žebrák odešel, bylo už po poledni, její děti ještě nic neobědvaly a k večeři jim taky neměla co dát. Zjara dostala od Blažkové tři záhony lnu, které si musela těžce odpracovat, ale udělala to, pak len sama sobě sebrala, namočila, změdlila, vyčesala i spředla, a potom jí z něho tkadlec udělal asi dvacet loket plátna. To plátno, celé své jmění, schovávala na zimu, dětem a sobě na košile.

Když žebrák odešel, byla v domě taková bída, že by sekerou nebylo co utnout. Napadlo ji, aby několik loket toho plátna donesla židovi na prodej a za to koupila chleba a sůl. Začala plátno měřit, děti se utišily a ona měřila, měřila pořád bez konce a měřila až do západu slunce. Ze svých dvaceti loket plátna tisíce loket naměřila.

Radosti plná děkovala Pánubohu, a že chtěla děti co nejdříve posilnit, neběžela na kraj vesnice k židovi, ale vzala několik loket plátna a prodala je Blažkové, ovšemže za psí peníze, opravdu za málo; ale co naplat.

Na druhý den byl ve městě trh a Hájková tam nesla své plátno. A že bylo tenké i pěkné, dobře jí za ně zaplatili. Brzy si koupila dvě krávy, kousek pole a loučky, najala si čeládku a pracovala.

To její štěstí nebylo sousedce Blažkové vhod. Jednou na trhu vyzvídala, jakým způsobem si přišla k takovému jmění. A Hájková jí všecko věrně povyprávěla. Blažková, když to vyslechla, řekla: „Ach, má zlatá kmotřičko, kdybyste věděla, jaká u mě bývá taky bída! Jestli vás ten žebrák zase navštíví, řekněte mu, aby přišel i ke mně.“

Týden nato šel ten žebrák zase po vsi. Milá Hájková radostí ani nevěděla, kam ho posadit, děkovala mu, uctila ho i obdarovala a poprosila ho, aby se zastavil taky u kmotry Blažkové; a žebrák slíbil.

Blažková uviděla oknem žebráka přicházet, namazala dětem po kousku chleba, a jakmile vstoupil žebrák do stavení, honem jim utrhla chléb od pusy a žebrákovi jej dala.

„Pánbůh zaplať,“ řekl žebrák, „ať ti to desateronásobně nahradí! Jakmile začneš cos dělat, abys dělala do západu slunce.“ A poté odešel.

Blažková už měla připravené plátno k měření a užuž vytahovala z kouta loket a chtěla měřit, když vtom chtěly děti pít a sama taky dostala náramnou žízeň. Aby nezmařila mnoho času, skočila honem ke studni pro vodu. Jakmile jednu konývku přinesla, běžela pro druhou, a jak přinesla druhou, běžela pro třetí, čtvrtou, desátou a tak bez přestání a bez potřeby vodu nosila až do západu slunce.

4.

Co je slyšet nejdále?

Žil jedenkrát na statku starý sedláček se třemi syny. Měli se rádi, pomáhali si, starého tatíčka ctili. Přišel čas, aby se synové oženili a založili rodiny.

Tatíček jim poradil: „Jaká matka, taká Katka. Podívejte se dobře, jaké jsou matky vašich vyvolených. Nežeňte se očima, ale ušima. Poslechněte si, nejsou-li hádavé, přesvědčte se, jsou-li dobré hospodyně. Co se jednou sezdá, rozloučit se nedá. Žili jsme u nás v pokoji a shodě, chtěl bych také v klidu dožít.“

Synové tatínka vyslechli, ovšem ne stejně: Nejstarší koukal na bohatství, mladší hledal krásu, jen ten nejmladší pamatoval na otcovu radu. Oženili se každý podle svého přání a brzy se všechny tři nevěsty nastěhovaly do stavení. Snachy byly dobré hospodyně, ovšem pokoj a klid byl ten tam. Ženy dvou starších bratrů nosily bradu vysoko. Myslely si, že slunce svítí jen pro každou z nich. Nedaly puse pokoj, nenechaly na sobě dobrého chloupku, hádaly se, jedna druhou by nejraději z domu vyhnala. A když se nemohly spolu pohodnout, pustily se do třetí snachy, ženy nejmladšího bratra. Ta byla mírná a tichá. Ráda posloužila starému tatíčkovi, švagrovým se však raději zdaleka vyhnula. Starší snachy se hádaly, dědečka z domova svým křikem vyháněly. A tak to šlo ze dne na den. Starší bratři nic nevěděli. Dědoušek si nepostěžoval a snacha se každá k svému muži měla jako holubička k holoubkovi.

Tatíček byl moudrý a brzy pochopil, že by starší snachy chtěly doma poroučet. Lámal si hlavu, jak rozhodnout, které by měl dům předat. Líbila se mu nejmladší, ovšem syny měl rád stejně a nechtěl žádnému z nich ublížit.

Jednou při večeři řekl synům i snachám: „Vím, že v domě chce být každý pánem. A také vím, že je těžká shoda s ohněm voda. Dům dělit nemůžeme, dostane ho jen jeden z vás. Bude to ten, jehož manželka uhodne mou hádanku. Dávejte dobrý pozor: Co je slyšet nejdále? Máte na rozluštění celou noc, ráno si vyslechnu odpovědi. Dobrou noc.“

Přišlo ráno a domem zavoněla snídaně. Starší snachy byly nevyspalé a nerudné, nejmladší byla čilá a klidná. Obě starší se do sebe chtěly zase pustit, protože však přišel starý tatíček, obě mlčely a čekaly na vyzvání.

Najedli se a dědoušek se zeptal: „Tak, jaká bude vaše odpověď?“

Nejstarší honem vykřikla: „Já jsem první, já mám nejlepší odpověď! Když kohout na jaře ráno zakokrhá, to je slyšet až na kraj světa!“

Dědoušek se zamyslel a povídá: „Ano, to je opravdu slyšet daleko. A co mi povíš ty, prostřední dcero? Co je slyšet nejdále?“

Prostřední snacha vyletěla jako rozhněvaná slepice a křičí: „Já to vím líp! Nejdále je slyšet, když v letní noci zaštěká pes! To letí ještě dál než na kraj světa.“

Dědoušek se na chvilku zadumal a pak řekl: „Ano, i to je slyšet daleko. Co si však myslíš ty, nejmladší dcero?“

Třetí snacha se na tatíčka mile podívala a povídá klidně: „Já bych řekla, že nejdále ze všeho je slyšet dobré slovo.“

Staříček se usmál, nečekal ani chviličku a hned řekl svoje rozhodnutí: „Ano, přívětivé uvítání a dobré slovo, o tom se povídá na tisíce kilometrů. Tys pronesla nejrozvážnější slova, ty budeš v mém domě nadále první hospodyní. A až tu nebudu, bude po mně hospodařit můj nejmladší.“

Tak se i stalo, ať starší snachy natahovaly nelibostí nos, jak chtěly. Otcovo slovo platilo jako zákon a starší bratři své hádavé ženy už uklidnili. Jak to udělali, to už pohádka nepovídá, ovšem od těch dob se žilo v domě v klidu a pokoji jako kdysi.

5.

O létajícím princi

Byli jednou dva tovaryši, jeden truhlář a jeden soustružník, a ti měli složit mistrovskou zkoušku. To však nebylo jenom tak, člověk musel vyrobit něco opravdu pozoruhodného. Truhlář se pustil do díla a řezal a brousil a kutil, až měl jednoho dne hotový stůl, který mohl i plout po vodě. Soustružník zase vyrobil křídla, se kterými mohl člověk létat jako pták. Když pak mistři oba kousky hodnotili, dospěli k závěru, že truhláři se vedlo lépe, jeho stůl vyhrál. To soustružníka roztrpčilo, vzal křídla, připjal si je, zvedl se do výše a odletěl pryč.

Letěl celý den i noc, až dorazil do jedné daleké země. To vám bylo pozdvižení, když se snesl na dvůr královského paláce. Sám mladý princ seběhl dolů a prosil ho, aby mu křídla prodal, že se mu dobře odmění. Soustružník svolil a dostal za křídla pěkný obnos, z něhož mohl žít až do smrti.

Princ si pak připjal křídla a vznesl se do výše. Letěl a letěl, až dorazil do královského města v sousední říši a tam uviděl překrásnou vysokou věž. Sestoupil dolů a od lidí se dozvěděl, že v té věži bydlí ta nejkrásnější princezna na světě, kterou tam ukryl její otec král, protože bylo předpovězeno, že mu ji jednoho dne unesou.

Princ byl zvědavostí bez sebe, nemohl se dočkat noci, kdy si opět připne křídla a vyletí k věži, aby se na princeznu podíval. Sotva se setmělo, vydal se k otevřenému oknu a nahlédl dovnitř.

Musel věru přivřít oči nad tou krásou, co ho tam čekala. A protože se princezně také líbil a bylo jí na věži samotné smutno, zaslíbili se sobě. I připjal si princ křídla, princeznu vzal do náruče a odnesl ji do své říše.

Když se vrátil na otcovský zámek, zavládl tam obrovský jásot a radost, protože ho měl každý za ztraceného a starý král mezitím zemřel žalem. A tak se princ stal králem a princezna jeho královnou.

Za nějaký čas přinesl posel zprávu, že sousední král dal rozhlásit, že tomu, kdo mu přivede zpět dceru, dá půlku království. To se mladému králi zamlouvalo, vyzbrojil vojsko a v doprovodu mladé královny se vydal do sousední říše, aby ji předal jejímu otci.

Sousednímu králi pak nezbylo než splnit slib, a tak se nakonec létající princ stal králem i sousední říše a se svojí krásnou královnou žil šťastně až do konce svých dní.

6.

Dřevorubec a jeho chytrá dcera

Jeden dřevorubec vykopával v lese pařezy. Vykopal pařez a mezi kořeny narazil na něco tvrdého. Dobře se podíval a byla to železná skříňka plná zlaťáků. Zaradoval se dřevorubec, naložil skříňku na trakař, přikryl ji roštím a jel domů. Těšil se, co všecko si za ty zlaťáky koupí. Ve městě potkal bohatého kupce a ten mu povídá: „Prodej mi to roští!“

„To nejde, pane, nemohu je prodat.“

„Pročpak?“ podivil se kupec, hrábl do roští a našel tam skříňku plnou zlaťáků.

„A tak je to tedy! Jistě jsi to někde ukradl!“ zvolal, skříňku mu vzal a nic nedal na dřevorubcovy nářky a prosby.

Přišel dřevorubec domů a smutně si sedl za stůl.

„Copak se ti stalo, tatínku?“ zeptala se jeho jediná dcera.

„Ale potkalo mě štěstí s neštěstím,“ vzdychl si dřevorubec a vyprávěl dceři, co se mu přihodilo.

„Jen, tatínku, nenaříkej, však já tu skříňku od kupce přinesu,“ pravila dcera a odebrala se ke kupci.

„Copak chceš?“ zeptal se jí kupec.

„Chtěla bych k vám do služby, pane.“

„Dobrá, potřebuji služku. A jakpak se jmenuješ?“

„Nikdo... nikde... nic.“

„To je divné jméno,“ podivil se kupec, ale děvče do služby vzal.

Sloužila dřevorubcova dcera u kupce den, druhý a všecko si v domě dobře prohlídla. A když třetího dne odešel kupec z domu, vzala mu železnou skříňku se zlaťáky a utekla domů k otci. Vrátil se kupec domů, služka nikde a skříňka taky pryč. Hned poznal, kolik uhodilo. Vyběhl z domu a začal naříkat: „Zloději! Zloději! Okradli mě!“

Seběhli se lidé a ptali se kupce: „Kdo kradl? Kde kradl? Co kradl?“

A kupec volal: „Nikdo... nikde... nic!“

„Nikdo, nikde, nic?“ divili se lidé. „Tak proč tedy křičíš?“

A pak se zase rozešli a říkali si, že se kupec asi zbláznil.

7.

Čertova slanina

Jeden zloděj si ve dne všiml, že jeden člověk má na půdě slaninu. I vypravil se tam v noci, když lidé spali, vyšplhal se zezadu na dýmník a provlékl se jím na půdu. Vzal slaninu, hodil si ji na záda a chtěl se po trámu vrátit zpátky, ale nějak mu uklouzla noha a spadl doprostřed světnice, kde spal ten člověk se svou ženou a dětmi.

Když zloděj spadl i se slaninou mezi ně, člověk vyskočil a ve tmě zvolal polekaně: „U všech čertů, kdo je to?“

A zloděj odpověděl: „To jsem já, čert.“

Člověk se pokřižoval a zeptal se: „Ale co tady u nás pohledáváš?“

A zloděj odpověděl: „I nečerti se, přinesl jsem ti slaninu.“

Člověk zapomněl na strach a rozkřikl se: „Kliď se mi odtud, čert tě vem i s tou tvou slaninou!“

A tu zloděj povídá: „Nu tak dobrá, když nechceš, nech tak, pomoz mi aspoň s tou slaninou a já půjdu.“

Člověk mu ochotně pomohl se slaninou, jenom aby se mu už čert klidil z domu. A čert si naložil slaninu na záda a odnesl ji, jako kdyby byla jeho.

Když se rozednilo a člověk šel na půdu, tu mu došlo, že pomohl čertovi z domu odnést svou vlastní slaninu.

8.

Jak lišák sbíral borůvky

Jednou se medvěd, vlk, lišák a zajíc vydali společně na borůvky. Sbírali celý den a na noc se uchýlili do tepla lesní chatrče, kde pak borůvky snědli k večeři. Ale medvěd snědl jen polovinu svých borůvek a tu druhou položil na pec, že ji bude mít k snídani. Ostatním řekl: „Kdo mi ty borůvky sní, bude synem smrti!“ A šli spát.

V noci přišel na lišáka hlad, tak vstal, připlížil se k peci a medvědovy borůvky spolykal. Až na tu poslední! Tu strčil vlkovi pod ocas.

Ráno se hladový medvěd hrnul na snídani a ta nikde.

Zařval: „Kdo mi snědl borůvky?“

Lišák se měl pohotově k odpovědi: „To vlk! Jen se mu koukni pod ocas a uvidíš!“

A vskutku. Viník byl dopaden a medvěd udělal, jak slíbil. Vlka na místě zabil a polovinu hned snědl.

Tu druhou si zase odložil na pec, aby měl snídani, a řekl: „Kdo mi toho vlka sní, ten bude synem smrti!“

Další noci to nebylo jinak. Lišáka zase probudil ukrutný hlad, tak se zvedl, připlížil se k peci a vlka zhltl. Až na malý kousek! Ten přilepil spícímu zajíci na čumák.

Ráno vyhnala hladového medvěda z pelechu mlsná slina, ale snídaně opět nikde.

Zařval: „Kdo mi snědl toho vlka?“

A byl tu zase lišák, který pověděl: „Snědl ho zajíc! Jen se mu koukni na čenich a uvidíš!“

A vskutku. Viník byl dopaden a medvěd udělal, jak slíbil. Zajíce na místě zabil a polovinu snědl.

Tu druhou si položil na pec k snídani a řekl lišákovi: „Jestli mi toho zajíce sníš, budeš synem smrti!“

Ale lišák se v noci bál víc hladu než medvěda. Vstal, připlížil se k peci a zajíce zhltl. Potom v podlaze u stěny vyhrabal díru, kterou prolezl ven, aby zvenčí pořádně zatarasil dveře. Pak se vrátil do chatrče a spokojeně usnul.

Ráno, když medvěd vstal a dělal si laskominy na snídani, byl zajíc pryč. Tak se vrhl na lišáka, aby ho zabil, ale ten se protáhl dírou na svobodu. Jenže nebyl dost rychlý, medvěd ho chytil za nohu. Lišák si však věděl rady. Popadl suchou haluz, co tu ležela opodál, prostrčil ji skrze díru do chatrče a posmíval se: „Držíš haluz, ne moji nohu, hlupáku!“

Medvěd mu sedl na vějičku a nohu pustil, aby se vší silou zakousl do haluze. A bylo to. Lišák byl volný! Nelenil a běžel do vsi a volal: „V lese v chatrči je medvěd, jděte si pro něj!“

Nu, a co bylo dál? Sedláci neměli medvědy nikdy v lásce...

9.

Dvě tvrdohlavé kozy

Vracely se dvě kozy z pastvy k domovu. Šly zvesela, dobře se napásly. Potkaly se u potoka na úzké lávce, pod kterou proudila a zurčela ledová voda. Teď tu stály proti sobě, tak těsně u sebe, že vzájemně cítily svůj dech.

Neuhnu, pomyslela si první koza a zadupala tvrdými kopýtky.

Druhá koza nebyla o nic moudřejší.

„Jdi mi z cesty,“ zamečela umíněně.

„Proč já bych se ti vyhýbala,“ řekla první koza a zamračila se, až z ní šel strach. „Vyhni se ty!“

Druhá koza se také nelekla.

„Neuhnu! To by mohl říct každý.“

„Půjdeš z cesty, nebo nepůjdeš?!“ zlobila se první koza.

„Nééé, nééé!“ tvrdohlavě mečela druhá koza.

„Uvidíme, kdo s koho,“ zatvářila se první koza výhružně, napřela se a stála pevně a nehnutě.

Dva páry rohů na sebe prudce narazily, trkaly se hlava nehlava... Jak to jenom mohlo dopadnout? Umíněnost oběma kozám zaslepila oči. Paličaté kozy se zakymácely, zapotácely, ztratily rovnováhu a bum bác! Žbluňkly do vody, která pod lávkou proudila a zurčela, studená jako led. Pořádně se vykoupaly a vymáchaly a mnoho vody vypily a utopily v potoce svou tvrdohlavost.

10.

Fousatý princ

Bylo jednou jedno krásné království a v něm zámek, který měl sto věží a tajné komnaty a vchody. V tom zámku měli malého prince, bylo mu deset let. V tom království neměli rádi ošklivost, a tak toho, kdo byl ošklivý, vyhostili. Vyhodili tak i starou babičku, která celá léta na zámku věrně sloužila.

Jednou měl princ těžkou horečku, která když ustala, zanechala princovi ošklivost. Královna nařídila, aby se všechna zrcadla v království nechala rozbít. I přihodilo se jednou, že si princ hrál a porazil komorníka, který mu nesl snídani na tácu. Když se princ sehnul pro tác, uviděl v něm svůj obraz a ošklivost. Lekl se, rozplakal se a pak se zavřel v pokoji a nevycházel.

Královna mu slíbila, že to napraví. Zašla do chaloupky ke staré babičce, kterou nedávno vyhodili ze zámku. Zeptala se jí na radu a babička povídá: „Měla byste jít k hlubokému lesu a tam zaťukat na dveře starému Haldovi.“

Na kraji hlubokého lesa zaťukala královna na dveře a ozvalo se: „Prosím a dále.“

Řekl to jeden služebný, kterého královna hned poznala. Měl od hlavy až k patě jenom fousy a na to se královna nechtěla dívat, a tak ho kdysi nechala z království vyhnat.

Muž královnu pozdravil a řekl, že ví, proč přišla, dal jí do rukou mast, kde bylo napsáno: „Proti ošklivosti udělám cokoliv!“ Královna se ptala, co to znamená, ale muž jí řekl jen to, že když prince touto mastí v noci pomaže, ošklivost zmizí.

Královna poděkovala a vrátila se do zámku. V noci, když princ spal, namazala mu obličej krémem od Haldy a šla spát.

Jakmile se ráno královna probudila, zjistila, že má princovu ošklivost sama. Princ byl zase krásný jako před horečkou, ale královna nevycházela z komnaty jako předtím princ.

Když král přijel z lovu a uviděl královnu, zesmutněl. Pak uviděl prince, že už není ošklivý, tak se trochu pousmál. Uspořádali na počest prince oslavu.

Když byla královna tak ošklivá, lidé si ji protivili. Jednoho dne zavítal do města na trh Halda a uviděl, jak se královna s vousy, jako měl princ, trápí. Vysypal na královnu nenápadně ze strany kouzelný prach a královna byla zase krásná jako předtím.

Královna, král a princ byli pak šťastní až do smrti. A to i díky tomu, že si více vážili těch, kteří nebyli tak hezcí a krásní, jako by třeba sami chtěli. Koneckonců dobrota srdce na krásu nehledí.

11.

Hlemýžď a růžový keř

Byla jednou jedna zahrada obehnaná lískovým plotem, za ním se pásly krávy a ovce a uprostřed zahrady kvetl růžový keř. Pod tím keřem seděl hlemýžď. V tom hlemýždi něco bylo, totiž on sám.

„Jen počkejte, až nadejde můj čas!“ řekl. „Pak vykonám víc, než abych vyháněl pupence, rodil lískové oříšky nebo dával mléko jako krávy a ovce.“

„Mnoho od vás očekávám,“ povídal růžový keř. „Směl bych se zeptat, kdy to bude?“

„Já si dám na čas,“ řekl hlemýžď. „Vy najednou tolik pospícháte...“

Za rok ležel hlemýžď přibližně na stejném místě, na slunečním svitu pod růžovým keřem, kde rašila poupata a rozvíjela se v růže, stále čerstvé, stále nové. A hlemýžď napůl vylezl, vystrčil růžky a zase je zatáhl.

„Všechno vypadá jako loni, nenastal žádný pokrok. Růžový keř má zase jenom ty své růže, dál se nedostal!“

Uplynulo léto, uběhl podzim a na růžovém keři stále vyrážela poupata a kvetly růže, dokud nenapadl sníh a nenastalo vlhké a nevlídné počasí. To se keř sklonil k zemi a hlemýžď zalezl do země.

Pak začal nový rok a zase se objevily růže i hlemýžď.

„Teď je z vás už staré koště,“ povídal hlemýžď, „abyste hleděl pomalu odejít. Dal jste světu všechno, co ve vás bylo. Jestli to mělo nějaký význam, to je otázka... Ale jedno je zřejmé, že jste neudělal ani to nejmenší pro svůj vnitřní vývoj, protože to byste byl asi ze sebe vydal ještě něco jiného. Brzo z vás budou jenom trny! Rozumíte, co vám říkám?“

„Děsíte mě,“ řekl růžový keř. „Ještě jsem o tom nepřemýšlel.“

„Ovšem, přemýšlení vy jste nikdy moc nepěstoval. Snažil jste se vůbec někdy ospravedlnit sám před sebou, proč kvetete a jak k tomu vůbec dochází?“

„Ne,“ odpověděl růžový keř. „Rozkvétal jsem radostí, protože jsem nemohl jinak. Slunce tak teple hřálo, vzduch dýchal krásnou svěžestí, pil jsem jasnou rosu i vydatný déšť, dýchal jsem a žil. Z půdy do mne stoupala síla, shora přicházela také, cítil jsem štěstí, stále nové a stále větší, proto jsem také musel vždycky kvést. To byl můj život, nemohl jsem jinak!“

„Vedl jste velmi příjemný život,“ řekl hlemýžď.

„Jistě, všeho se mi dostalo,“ přisvědčil růžový keř. „Ale vám se dostalo ještě větších darů! Patříte mezi tvory přemýšlivé, hloubavé povahy, máte velké nadání, které uvede svět v úžas.“

„Na to vůbec nemyslím,“ řekl hlemýžď. „Na světě mi nezáleží! Co je mi do světa? Já si stačím ve všech směrech sám.“

„Ale neměli bychom my všichni tady na zemi dát ostatním to nejlepší z nás, co jen můžeme? Poskytnout jim, co je v našich silách? Ovšem, já jsem dával jenom růže, ale co vy? Vám se dostalo takových darů, ale co jste dal světu a co mu dáváte?“

„Co jsem mu dal? Co mu dávám? Plivám na něj! K ničemu není a nezajímá mě. Dávejte mu květy, to je také všechno, co mu můžete dát. A líska ať mu dává oříšky, a krávy a ovce mléko, pro každého se najde spotřebitel. A já ho mám sám v sobě. Zalezu sám do sebe, do své skořápky, a tam zůstanu. Svět mě nezajímá!“

A pak zalezl hlemýžď do svého domečku a zalepil jej.

„To je tak smutné,“ řekl růžový keř. „Nemohu při nejlepší vůli takhle zalézt, musím se stále rozvíjet a musí na mně kvést růže. Lístky opadají, vítr je odvane pryč! Ale přece jsem viděl, jak jednu růži vložila hospodyně do zpěvníku, jiná z mých růží se ocitla na ňadrech krásného děvčete a jinou políbila v blažené radosti dětská ústa. To mě nesmírně potěšilo. To je moje vzpomínka, můj život! Můj dar světu a ostatním.“

12.

Hadrnička

Byla jednou jedna dívka, která byla velmi krásná, ale líná a nedbalá. Když předla, byla velmi mrzutá, pokud se na přízi objevil byť jen jediný malinkatý uzlík, to pak hned všechno strhala a na zem na jednu hromadu hodila a víc se do práce neměla.

Tu služebná děvečka, která byla k práci vždy připravena, posbírala poházený len, vyčistila jej a spředla tence a pak si z něj nechala utkat jemné plátno a z toho plátna ušít krásné šaty.

O tu línou dívku se ucházel jeden řádný mladík a svatba byla již umluvena. V předsvatební veselici tancovala ta služebná děvečka zvesela v těch nových šatech a nevěsta jejím směrem jedovatě utrousila: „Jak se tu natřásá, Hadrnička!“

Ženich to uslyšel a zeptal se nevěsty, co že tím myslela.

A tak mu dívka vyprávěla, jak ta Hadrnička má šaty utkané a ušité ze lnu, který ona vyhodila.

Když to ženich uslyšel, pochopil, že nevěsta je líná, a tak jí bez váhání vrátil slovo a za ženu si vzal tu pilnou dívku.

13.

Komáří paštika

Byl jednou jeden král a královna a ti měli syna a dceru, kteří se měli moc rádi. Princ chodíval často na lov a zůstával dlouho venku, ale jednou se stalo, že se už domů nevrátil. Sestřička kvůli tomu celé dny plakala, až se nakonec rozhodla jít ho hledat. Šla a šla, dokud nepadla únavou, a když se zvedla, stál nad ní lev, který se k ní měl přátelsky a vypadal dobrácky. Tak si mu sedla na záda a on ji nesl pryč.

Když ušli pěkný kus cesty, dorazili k jeskyni a lev se vydal rovnou do ní. Jeskyně byla stále temnější, až nakonec docela černočerná, a to trvalo ještě chvilku a opět vyšli na světlo a ocitli se v překrásné zahradě, uprostřed které stál nádherný palác.

Lev zastavil a pravil: „V tom krásném domě budeš bydlet a sloužit mi. Když splníš vše, co si budu přát, jednoho dne zase uvidíš bratra.“

Tak princezna sloužila a ve všem lva poslechla.

Jednoho dne se procházela v zahradě; bylo tam krásně, ale přesto byla smutná, protože se cítila opuštěná. Došla k malému rybníku, v jehož středu ležel ostrůvek, a na ostrůvku půvabný altánek. Tu spatřila, že v altánku si hoví zelená rosnička, která má na hlavě místo čepce růžový lístek.

Žabka se na princeznu podívala a řekla: „Pročpak jsi tak smutná?“

Princezna si povzdechla a povyprávěla žábě, co ji potkalo.

Žába jí přátelsky nabídla pomoc: „Když budeš něco potřebovat, tak přijď, ráda ti pomohu či poradím.“

„Jak ti to ale splatím?“ zeptala se princezna.

„Nemusíš mi nic splácet,“ odvětila žába, „jen mi každý den přines čerstvý růžový lístek na čepec.“

Tak šla princezna zpět na zámek a bylo jí hned lehčeji u srdce. Od té chvíle, jen si lev něco přál, běžela k rybníku a žába jí opatřila vše, co potřebovala.

Jednou lev řekl: „Dnes večer bych si dal komáří paštiku, ale to ti říkám, musí mi chutnat.“

Princezna se polekala, jak by mohla obstarat něco tak zcela nemožného? Běžela za žábou a ta ji uklidnila: „Nedělej si starosti, komáří paštiku ti obstarám!“

Pak si sedla, otevřela hubu a čekala na komáry. Jak letěl nějaký kolem, udělala chňap a lap! Nachytala jich tolik, kolik je třeba na porci paštiky pro hladového lva. Nasbírala na hromádku dřevěné třísky a rozdělala oheň, uhnětla paštiku a dala ji na oheň a pekla a netrvalo to ani dvě hodiny a zahradou se linula vůně, že se sliny sbíhaly.

Jenže pak žabka princezně řekla: „Tu paštiku ti dám jen, pokud mi slíbíš, že lvovi ve spánku usekneš hlavu mečem, který je ukrytý za jeho lůžkem.“

„Ne!“ vykřikla princezna zděšeně. „To neudělám! Byl ke mně vždy hodný.“

Nato žába pověděla: „Když to neuděláš, nikdy už svého bratra neuvidíš.“

Tak to nakonec žábě slíbila, vzala paštiku a přinesla ji lvovi.

„Voní opravdu dobře,“ řekl, a než by jeden mrkl, celou paštiku snědl. Pak na něj dolehla únava, a tak si lehl. „Pojď a sedni si ke mně a trochu mě vískej, dokud neusnu.“

Princezna poslechla, sedla si vedle lva, levou rukou ho vískala a pravou hledala meč, který měl za postelí. Jakmile lev usnul, vytáhla meč, pevně zavřela oči a jednou ranou mu usekla hlavu.

Když otevřela oči, byl lev pryč a vedle ní stál její milovaný bratr, který ji políbil a řekl: „Tys mne vysvobodila! To já byl ten lev, byl jsem zakletý. Jen láska ke mně jako bratru mě mohla vysvobodit.“

Pak šli společně do zahrady, aby poděkovali žabce. Tam ale uviděli, jak žabka skáče po ostrůvku a hledá třísky, aby rozdělala oheň. Když hranička dříví jasně plála, žabka bez váhání skočila do ohně. Chvíli tam tak stála v plamenech, až se najednou zablesklo a oheň zhasl a místo žabky tam stála krásná dívka. Byla to zakletá princezna, která milovala prince.

Tak se společně vrátili domů ke králi a královně a netrvalo to dlouho a vysvobozený princ slavil svatbu s vysvobozenou princeznou.

14.

Císařovy nové šaty

Žil byl jednou jeden císař, který tuze rád nosil krásné nové šaty. Vydával všechny své peníze na to, aby byl hezky vyšňořen.

Jednoho dne přišli do města, kde bydlel, dva podvodníci. Vydávali se za tkalce a říkali, že dovedou utkat ty nejkrásnější látky. Navíc prý šaty jimi utkané mají zvláštní vlastnost – jsou totiž neviditelné pro toho, kdo nepracuje dobře, a neuvidí je ani hlupáci.

‚To by byly šaty,‘ pomyslel si císař. ‚Kdybych je měl na sobě, mohl bych poznat, kdo v mé říši se nehodí k úřadu, který zastává. Také bych rozeznal chytré od hloupých.‘

Dal těm dvěma rádoby tkalcům spoustu peněz, aby se pustili do práce. Ti usedli za tkalcovské stavy, dělali, jako by pracovali, ale neměli ani nitku příze. Zato požadovali nejjemnější hedvábí a vzácné zlato a strkali si je do vlastního rance.

Brzy si císař pomyslel, že by rád věděl, jak jsou s prací daleko. Ale pro jistotu poslal napřed svého starého, poctivého ministra, neboť ten má rozum a nikdo se nehodí ke svému úřadu lépe nežli on.

Když ministr vešel do místnosti, kde oba podvodníci pracovali na prázdných stavech, vyvalil oči. Nic neviděl, ale neřekl to nahlas. Podvodníci se ho tázali, není-li ten vzor krásný a barvy nádherné. Ukazovali přitom na prázdné stavy.

‚Propána,‘ pomyslel si ministr, ‚cožpak jsem hloupý? A že bych se nehodil ke svému úřadu? Ne, to přece nejde, abych se přiznal!‘

„Ó, nádherné!“ prohlásil starý ministr nahlas. „Ten vzor a ty barvy! Řeknu císaři, že se mi to náramně líbí!“

Zanedlouho všichni lidé ve městě hovořili o nádherné látce. I císař ji chtěl konečně spatřit, a tak se odebral spolu se svými poradci k těm proradníkům.

„Račte se, Veličenstvo, podívat, jaký to vzorek, jaké barvy!“ A ukazovali na prázdný stav.

,Co to?‘ pomyslel si císař. ‚Vždyť já nic nevidím! Což jsem hloupý? Nehodím se k tomu, abych byl císařem? To by bylo nejstrašnější, co by se mi mohlo přihodit!‘

„Ach, vskutku krásné,“ pravil císař nahlas.

I ostatní pěli chválu a radili císaři, aby si vzal nové, nádherné šaty na sebe při velkém průvodu, který se měl brzy konat.

Po celou noc před průvodem oba podvodníci bděli a dělali, že pracují, aby bylo vidět, jak mají naspěch s dohotovením císařových nových šatů včas.

Nakonec řekli: „Nyní jsou šaty hotovy!“

Císař se k nim dostavil se svými nejvznešenějšími kavalíry a podvodníci zvedali každý jedno rameno do vzduchu, jako by něco drželi, a říkali: „Hle, tu jsou kalhoty, zde kabát, zde plášť! Račte si nyní, Veličenstvo, co nejmilostivěji odložit své šaty,“ pravili podvodníci, „a my vám oblékneme nové.“

Císař si vše odložil a podvodníci dělali, jako by mu oblékali šaty, které ušili. Císař se obracel a natáčel před zrcadlem.

„Padnou mi dobře?“ ptal se.

„Ach, ano, krásně!“ říkali všichni.

Komorníci, kteří měli nést vlečku, sahali rukama k podlaze, jako by vlečku zvedali. A potom císař kráčel v průvodu a všichni lidé na ulici a v oknech říkali: „Ach, jak překrásné jsou nové šaty císařovy! Jak mu padnou!“

Nikdo nechtěl dát znát, že se buď ke svému povolání nehodí, nebo že je hloupý. Žádné císařovy šaty dosud neslavily takový úspěch, lidé tleskali, jásali... Ale jen do chvíle, než jeden malý chlapeček zvolal: „Císař je nahý!“

„Panebože, to je hlas nevinnosti, slyšte!“ řekl otec a jeden druhému šeptal, co chlapeček pravil.

„Vždyť na sobě nic nemá!“ volal konečně všechen lid a začal se smát.

Císař zčervenal samou hanbou, že se předvádí nahý a že byl tak hloupý a nenasytný a naletěl podvodníkům, kteří mu ušili šaty nešaty.

15.

Chytrý uhlíř

Jeden uhlíř šel do lesa pálit uhlí a potkal medvěda. Ten medvěd s sebou vedl velikého pašíka.

Medvěd praví uhlířovi: „Milý uhlíři, já tě musím sníst, mám hlad.“

Uhlíř povídá: „Milý medvěde, já se ti neubráním, já jsem jenom sám a vy jste na mne dva. Ale mám svůj oběd, nech mne, ať ještě naposledy poobědvám.“

Uhlíř měl chléb a vepřovou klobásu, jedl a hodil medvědovi také kousek klobásy.

Medvěd ji chytil do huby a pravil: „Mňam. Kdepak takové kořenky rostou?“

Uhlíř odvětí medvědovi: „Já bych ti pověděl, ale nesmím.“

„Jenom pověz, nic se neboj,“ řekne medvěd.

„Z toho pašíka se nadělají takové kořenky!“

Medvěd pašíka popadl a roztrhal a pak pravil uhlířovi: „Teď mi nadělej takových kořenek.“

Uhlíř opáčí: „Milý brachu, na to je potřeba spousta věcí; musí být oheň, hrnce, ale ze všeho nejdřív se musím umýt, protože jsem umazaný.“

Medvěd praví: „Jdi a umyj se.“

Uhlíř se umyl, ale neměl se čím utřít; povídá medvědovi: „Půjč mi svůj kožich, abych se do něj mohl utřít.“

Medvěd k němu přistoupil a uhlíř se utřel do jeho srsti.

Mezitím přispěchali k ruce další pomocníci a mlsné jazyky. Liška, medvědova kmotřička, šla najít nějaké hrnce, vlk, medvědův strýc, rozdělal oheň.

Uhlíř si vybral velký buk a pustil se ho štípat. Jak ho tak štípal, měl v něm klín a pravil medvědovi: „Ty jsi tak silný, medvěde, strč do buku svoje tlapy a pomáhej, až ho roztrhnem.“

Vlk s obavami praví medvědovi: „Strýčku, dej si pozor, uhlíř je šelma, ať ti něco neudělá!“

Ale medvěd jeho řečí nedbal a jen pomáhal, co mohl, aby brzy jedl vepřové kořenky.

Uhlíř vytáhl klín z klády a medvědovy tlapy tam zaštípil. Medvěd křičel: „Štípe! Štípe!“

Ale uhlíř opáčil: „Jen počkej, brachu, a pomáhej, pomáhej!“ A chytil ho za ocas, vzal klacek a jak ho mele, tak ho mele, až z medvěda chlupy lítají.

Vlk se na to chvíli díval a pak povídá: „Já jsem ti to, strýčku, říkal, aby sis dal na uhlíře pozor, že je šelma záludná. On by mohl také mě pohostit, tak jak tebe právě hostí.“

A když to dořekl, dal se strachy na útěk. Liška nesla hrnce, ale když viděla, co se děje, strachy hrnce odhodila a vzala také nohy na ramena.

Uhlířovi zůstalo celé prase a doma uspořádal hostinu pro celou rodinu, i na sousedy zbylo.

16.

Panenka v trávě

Byl jednou jeden král a ten měl dvanáct synů. Když vyrostli, řekl jim, aby se vydali do světa najít si ženu.

„Ta ale musí umět upříst nit, utkat látku a ušít z ní košili za jeden den, jinak ji za snachu nepřijmu.“

I vydali se synové do světa, ale když ujeli kus cesty, dohodli se, že s sebou nechtějí nejmladšího bratra, protože nic neumí a je pomalý.

Když ho tam bratři nechali samotného, sedl si nejmladší do trávy a dal se do pláče. Vtom se v trávě cosi hnulo a jeden drn se nadzvedl. Když se jinoch podíval blíž, spatřil hezounkou dívenku, ale úplně maličkou. Přicupitala k němu a ptala se, proč pláče.

„Otec mi řekl, ať si ve světě najdu nevěstu,“ vypověděl celý pří běh malé panence. A nakonec se zeptal: „Pokud bys uměla upříst nit, utkat látku a ušít z ní košili za jeden den, nechtěla bys být mou ženou? Nemusel bych se už trmácet po světě.“

Panenka souhlasila s tím, že to zkusí. A vskutku si s tím poradila. Jenže košilka byla tak nepatrná, sotva viditelná. Přesto se s ní jinoch vydal domů. Čím víc se blížil, tím víc se styděl, že je tak maličká. Král mu však řekl, aby si panenku vzal za ženu. A tak jel nejmladší syn s veselou zprávou zpátky za panenkou, ta s vdavkami souhlasila a vydali se společně na zámek.

Mezitím se vrátili i ostatní bratři, každý se svou vyvolenou. Ty byly ale tak zlé a popudlivé, že se již cestou na zámek všichni ošklivě hádali. Navíc byly i šeredné, na hlavě měla každá podivný klobouk, který jim ani trochu neslušel.

Když bratři spatřili, jak je spanilá a roztomilá nevěsta jejich nejmladšího bratra, tuze mu záviděli. Začali se mu posmívat a posílali ho žít do trávy, odkud jeho nevěsta pocházela. Ale král měl nejmladšího syna i panenku z trávy velmi rád, a tak vyhnal všechny ostatní, co dělali zlou krev, a žili tam takto svorně a v míru, a pokud nezemřeli, žijí tam dodnes.

17.

Přátelé až za hrob

Žili byli jednou dva tuze dobří přátelé a ti se dohodli, že se nikdy nerozdělí, ani v životě, ani ve smrti. První ale zemřel ještě mladý a druhý se po nějakém čase ucházel o dceru statkáře, zasnoubil se a měl se s ní oženit.

Ve svatební den zrána se ženich vydal nejprve na hřbitov, kde odpočíval jeho přítel. Zaklepal na náhrobní kámen a zavolal ho. Nic se nedělo. Zaklepal a zavolal znovu, ale opět se nikdo neobjevil. Potřetí zaklepal silněji a zavolal hlasitěji. Po chvíli uslyšel harašení a nebožtík vystoupil z hrobu.

„To jsem rád, že jsi přišel,“ pravil ženich. „Už tu dlouho klepu a volám. Budu se dnes ženit a snad si vzpomínáš, že jsme si slíbili, že jeden druhému půjdeme za svědka.“

Mrtvý přítel souhlasil, ale bylo třeba, aby se na veselku nastrojil. Poté se konal krásný obřad v kostele, ale po něm musel nebožtík již zase zpátky do hrobu. Ženich ho tam doprovodil a zvědavost mu nedala, aby se ho nezeptal, zda je tam dole něco zvláštního k vidění.

„Ano, jistě,“ odpověděl nebožtík. „Viděl jsem tam ledacos.“

„Rád bych to taky viděl, nemohl bych jít s tebou?“ zeptal se ženich.

„To můžeš,“ pokývl mrtvý přítel, „ale bude to chvíli trvat, tak počítej, že budeš nějakou dobu pryč.“

Sestoupili spolu do hrobu, putovali dlouhou mlčenlivou temnotou, bažinatou krajinou, až došli k bráně. Nebožtík se jí dotkl a ta se otevřela. Putovali dál nejprve za tlumeného, jakoby měsíčního světla, které bylo čím dál tím silnější. Nakonec došli na místo se zelenými kopci porostlými hustou trávou a tam se páslo velké stádo krav. Byly ale tuze vyzáblé a vypadaly nezdravě.

„Jak je možné, že vypadají tak uboze, když mají všude kolem tolik dobré pastvy?“ podivil se ženich.

„To je podobenství o těch, kteří nikdy nemají dost, ať dostanou a nashromáždí sebevíc,“ odpověděl nebožtík.

Pak pokračovali dál na horské pastviny, kde nebylo nic než skály a pár drnů trávy. Páslo se tam stádo krásných a tučných zvířat.

„Jak je to možné, tyhle mají tak chudou pastvu a přitom vypadají tak dobře?“ divil se ženich.

„To je podobenství o těch, kdo se spokojí i s tím málem, co mají,“ vysvětlil nebožtík.

Pak šli dál, až došli k velkému jezeru. Tam ho nebožtík poprosil, aby se zde na chvíli posadil a počkal, než si něco zařídí. A tak tam mládenec seděl, až na něj přišlo spaní. Když se mrtvý přítel vrátil, byl ženich celý obrostlý mechem a býlím. Když ze sebe všechno odtrhal, vydali se na zpáteční cestu na hřbitov.

Tam se rozloučili a ženich se vydal ke statku pro nevěstu. Ale když tam došel, nechápal, co se stalo, protože nic nepoznával a ani jeho nikdo nepoznával. Šel tedy ke kostelu a vyptal se faráře na svou rodinu, nevěstu a svatbu. Farář ho neznal a ani o svatbě nic nevěděl. Podíval se do kostelní kroniky a zjistil, že mládencova svatba se konala již před mnoha lety.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy 100 nejznámějších pohádek pro unavené rodiče podruhé.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.