O ženách s trochou smutku

Jiří London Votruba

Na vysvětlenou.

Někdy člověk prožije smutek, který nečekal. Je tak intenzívni, že dokáže brečet jako malý kluk či holka. Trvá to v něm dost dlouho. Nechutná mu jíst, nebaví ho společnost dělající si legraci, podle něho z úplných pitomostí. Která nebere za důležité to, co on za důležité považuje. Nikdo nevnímá jeho smutek, nikdo mu nepřijde na pomoc.

A pak se najednou probere. Vyleze ze své mrzoutské ulity a spatří, že život není tak špatný, jak se mu zdál. Že životem je třeba jít dál. Dokud k dispozici pro něho ještě existuje.

Tu kapku potřebného optimismu přeji i vám, čtenářům.

Jiří London Votruba, autor

Anežka z Pendolína.

Pendolíno, je asi můj osud! Vracel jsem se jím od mé první, přechodné lásky, sedě na pohodlném křeslu, překvapen rychlou jízdou a hlavně velkým plastovým víčkem uzavřeným pohárkem horké voňavé kávy. Té nikdy a nikde neodolám!

Právě s touhle nabídkou přišla k mému křeslu druhé třídy Anežka. Mladá žena ve služební uniformě, která k tomuto modernímu dopravnímu prostředku nezbytně patří. Středně vysoká, usměvavá, trochu baculatá, s dlouhými blonďatými vlasy. Věk tak okolo pětadvaceti.

Kávu jsem od ní samozřejmě neodmítl a na oplátku se s ní dal do řeči. Povídal jsem jí o lecčem a sám se jí na leccos ptal. Tak vím, že je studentka čehosi, u Pendolína si jen přivydělává, bydlí na druhé straně republiky, než směrem kam právě spolu jedeme. A to hlavní: Dosud je svobodná a žije sama. Alespoň to tvrdila! Mé výmluvnosti samozřejmě neodolala. A tak se k pohodlnému, modrému sedadlu, kde jsem seděl - vlastně ke mně, ještě několikrát vrátila.

Nedalo mi to a jízdu, původně mířící jen do Plzně, jsem si regulérně prodloužil. Až do její služební cílové stanice. Františkových Lázní. Tam přijala mé pozvání na večeři. Pochopitelně, až jí v tomhle příhraničním lázeňském městečku skončí služba. Nezůstalo ale jen u bohatého, pro mou peněženku dost nákladného pohoštění, kterým jsem jí dělal a zřejmě udělal náležité pomyšlení.

Přijala i moji nabídku pohodlného hotelového pokoje, když mi ve slabé, vínem trošku ovlivněné chvíli přiznala, že ji tu čeká jen skromná nádražní ubytovna.

Pozvání se sice zprvu trochu bránila - co také sdílet společenství s mužem o dost let starším, téměř neznámým. Ale nakonec, zjevně unavena nároky její pracovní mnohahodinové cesty Pendolínem, se spokojeně stulila na vedlejším manželském lůžku a tichounce usnula.

Já tomu nebránil. Stačily mi jen její dlouhé, blonďaté vlasy, které mne občas lehounce zalechtaly na tváři, vůně a teplo jejího blízkého těla, stejně jako příjemnou večerní zubní pastou provoněný dech. Pro začátek.

To, co muž obvykle od ženy na blízkém loži očekává, se stalo až při druhém, třetím a pak i dalším usínání. Kdy už večer uléhala přímo ke mně sama. Zcela nahá. Zdálo se mi, že i ráda! Já ji ve svém pelíšku nadšeně vítal. Zaujalo mne její krásné voňavé tělo, s kouzelným vyholeným proužkem tmavých chloupků, zdobících její, mne stále okouzlující jeskyňku. I nádherné vzdechy, které má krátká známost při našem milování hlasitě rozesílala svému hotelovému okolí. Bez ohledu, co si kdo o nás myslí… Po jedné z takových chvil jsem jí položil banální otázku: „Miluješ mne?“

Na banální otázku přišla kupodivu upřímná odpověď. „Ani ne! Já se jen ráda tulím k mužskému tělu, ale…“ Nedořekla! Že jsem se vůbec ptal. Jen jsem si pomyslel, jestli to tělo mělo být vůbec moje. Pak jsem také usnul.

Abych mluvil plnou pravdu: nebylo to jen samé milování. Toulali jsme se spolu po světoznámém lázeňském městečku, sáhla si rozpustile i na už značně ohmataného ptáčka tady známého Františka. Co se divit? Vždyť se sem, kromě pacientů s chorobami srdce, chodí léčit hlavně ženy, kterým se ne a ne daří uspět se svým a manželovým plánovaným potomkem. Anežka to k mému překvapení udělala s jakýmsi tichým lehkým pousmáním či povzdechem. Proč, jsem úplně nechápal.

Linkovým autobusem jsme popojeli i do nedalekého historického města, kde jsem jí vyprávěl, jak tam před mnoha staletími zavraždili tehdy velmi známého muže. I s jeho ušlechtilým doprovodem. Ten o trochu dříve! O pár desítek kilometrů dál jsme další den zase upíjeli - spíše jen okusili pohárek minerálních pramenů. Raději jsme je ale rychle nahradili přípitkem známou becherovkou a tu nakonec zalili výborným červeným suchým vínem.

To už jsem jí začal vyprávět, jak tyto světoznámé lázně vznikly. Zašli jsme až k místu, které se jmenuje Jelení skok, i když tam dodnes stojí jen malá socha kamzíka… Samozřejmě celou procházku příjemným lázeňským koridorem jsem myslel na naše další společné milování. Bylo jich před námi ještě několik!

Jenomže jak se říká, každá pohádka má svůj konec. Anežka mi kteréhosi zapadajícím sluncem prozářeného odpoledne řekla, že musí opět do školy. Očekávají ji prý zkoušky. „A asi nějaký o dost mladší mládenec, než jsem já,“ přidal jsem si v duchu. Ke kterému se také ráda přitulí v jeho pelíšku. Vzpomněl jsem si na zážitek s jejím trochu divným pousmáním u Františka… Zbyly nám dvě poslední procházky, dva společné obědy a dvě večeře, dvě milování na rozloučenou. Pak Anežka opět nastoupila do svého Pendolína.

Nastoupila vlastně se mnou, ona zase v té pěkné uniformě. Ale ani ne na půli cesty jsem už musel opravdu vystoupit. Měl jsem před sebou obvyklé, zato však už neodkladné povinnosti. Zbyla nám malinká chvilka na lehkou pusu, na krátké zamávání. Pendolíno vyrazilo na další cestu a Anežka s ním rychle zmizela v dálce. Za obzorem i z mého života…

Vlastně úplně ne! Zůstal mi po ní malý odstřižený pramínek blonďatých vlasů, který mi dala na rozloučenou předposledního rána před odjezdem. A s ním i její upřímné přiznání: je sice svobodná, opravdu studuje na vysoké škole, ale doma u matky má dvouapůlletého synka. Z nevydařeného předešlého partnerství. Které se rozpadlo, sotva její, tehdy ji značně okouzlující milý, zjistil, že je těhotná. Proto si dnes přivydělává v posádce sobotního Pendolína jezdícího od Ostravy na západ Čech a zpět.

I takový může být obyčejný lidský život!

Betty, kouzelná žena z výlohy.

Říkejme mu třeba Petr. Stejně by nám dnes už asi své skutečné křestní jméno neprozradil.

To o pár let dříve býval hotovým lvem salónu. Všichni se vždy těšili na chvíli, až dorazí. Až vychrlí tu záplavu prvotřídních vtipů, které bral bůhví odkud a zaplavoval jimi nadšené kamarády a kamarádky. Tam byla jeho parketa, tam se do sytosti vyžil, pobavil s ostatními a popil i dobrého suchého červeného vína.

Zato doma kralovala jeho Alžběta. Jeho stále okouzlující bytost, kterou strašně dávno poznal, ještě v tanečních, zamiloval se do ní, požádal ji o ruku, a nakonec s ní strávil přes čtyřicet, docela spokojených let. Tak to asi začíná a obvykle pokračuje ve většině manželství… Jenomže žena mu před rokem umřela.

Úplně se změnil. Kamarády téměř opustil. Jen občas odpověděl na vyzývavý hlas mobilu. Ale už neměl chuť na vtípky, na přiopilé klábosení s někým v útulném prostředí nevelkého baru. Kdo by také jásal?

Všechno to, o co se obětavě starala jeho Anička, spadlo najednou na něho: Stlaní osiřelých postelí, každodenní příprava snídaně, vaření večeří, mytí pár hrnečků, talířů a příborů. Jen na obědy chodil do veřejné jídelny naproti, nebo si hotové jídlo koupil v supermarketu a doma je jen ohřál. Stejně také praní prádla v automatické pračce, splátky účtů za služby na poště. To, co nyní musel, ho dříve ani nebavilo. Alžběta měla svůj kalendářík a své návyky…

Kamarádi vtipů a alkoholu odpadali a odpadali, až se mi ztratili úplně.

Své dvě pravidelné dvoudecinky dobrého vína však neopustil. Ale už mu tak nechutnaly. Ticho, které se od smutného dnes rozšířilo bytem, bylo nepřehlédnutelné. I když jeho Edík, malý skoro labrador z útulku, se mu snažil být stále více přítulnějším kamarádem. Upřímně popovídat si, držet se hebké ženské ruky, pohladit ji, neměl s kým! Mít zase vedle sebe na lůžku oblé, teplé ženské tělo, si už ani pomyslet netroufal.

Jeho pravidelné cesty za týdenními nákupy byly jen nucenou povinností, když už mu chladnička ukazovala své prázdné břicho. Anežka raději nakupovala na tři dny, toulání mezi regály a probírání se zbožím ji bavilo. Proč ne? Byla to její zábava. A také luštění křížovek, k nimž si ráda kupovala pokaždé novou propisovačku – doma jich zůstalo okolo dvě stě padesáti! Sbírala je. Co teď s nimi?

Byla asi středa, když zase zvolna šel s tentokrát opravdu těžkou nákupní taškou, po jedné z dvou dlouhých chodeb jeho oblíbeného obchodního střediska na okraji města. Alespoň na chvilku si odfrknout, pomyslel si a odložil tašku.

„Dobrý den, Petře, jak se vede?,“ zaslechl pojednou tichý hlas kousek za ramenem. Nebyl tam vůbec nikdo, jak očekával. Chodba byla docela prázdná. Jen ve výloze stála, vede skupiny dalších mužských figurín i figurína mladé, moderně oblečené ženy.

„Asi nějaký pocit,“ pomyslel si. Chtěl svou nákupní tašku opět zvednout a pokračovat v cestě.

„Kdepak pocit, opravdu jsem to já,“ ozvalo se znovu.

Až mu zatrnulo, jak se toho hlasu lekl. Znovu se podíval. Mladá, štíhlá, moderně oblečená, jak dnes ženy mladších

kategorií jsou. Měla delší, blonďaté vlasy. Takové, jak to obdivoval u své Alžběty, které dlouho říkával zdrobněle Betty. Přes její věk měla ráda vlasy nepříliš natočené.

„Ty mluvíš?“ zmohl se na jediné.

„Ano, mám ten dar!“ přišla další odpověď. „Je mi tu trochu smutno, a tak oslovuji kolemjdoucí lidi. Ale většinou mne neposlouchají. Až Ty, Petře!“

„Ty mne znáš i jménem?“

„To víš, tvoji někdejší známí, co tu prošli, na Tebe vzpomínali. I tvé vtipy si opakovali.“

Trochu tomu neměl chuť věřit. „Musím už jít, okružní, bezplatný autobus by mi ujel.“

„Přijdeš zase? Budu čekat,“ promluvila k němu záhadná bytost z výlohy.

„Ale jo!“ broukl, spíše si pod nos. Koukl na hodiny, už opravdu musí, a zvedl těžkou nákupní tašku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy O ženách s trochou smutku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.