Jenom vítr

Eliška Koppová

Copyright© 2017 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2017 by Eliška Koppová

Copyright© 2017 Cover and illustrations by Alexandra Ljadová

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-273-5 (EPUB)

ISBN: 978-80-7482-274-2 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-275-9 (PDF)

OBSAH:

Pod Jižním křížem

Cvičný materiál

Nebezpečný odpad

Zatmění slunce

Zlatý král

Nejkrásnější měsíc

Most z pavučin

Předvánoční

Dvanáctý spolužák

Soukromý učitel

To třetí

Polárka

Jenom vítr

Umělecký životopis Elišky Koppové

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Populárně naučné

Recepty

Básně

Pod Jižním křížem

Ležím pod hvězdnou oblohou a nad hlavou mi putuje Jižní kříž v doprovodu Kentaura a Vodního hada. Ležím tak už dobré tři hodiny, bárka se pohupuje a já nejsem schopen se z tý blaženosti vymanit. Tohle jsem si vždycky přál. Můžu nad tím žasnout a vysmát se sám sobě. Život má neuvěřitelný smysl pro ironii a atrapa je vždycky blýskavější a dostupnější než skutečnost. Ne, už tu nebudu umírat zaživa, vypadnu odtud! Ale jižní souhvězdí mají nade mnou zvláštní moc... Někde blízko cítím pulsovat hispánskou krev, s níž se musí smísit ta moje. Pak teprve se stane kvalitním pohonem a já se zbavím své věčné anémie.

Pod Jižním křížem se žádná práce nemůže proměnit v nudnou rutinu a láska… Kde jinde ji hledat než v náručí osmahlé kreolky, která se bude urputně bránit, nakonec však podlehne? Náš svět je zamořený Dianami – lovkyněmi štěstí. Nechybí jim vášeň, jenže víc než láska je zajímá, jak uspějí v pohovoru do nového zaměstnání. Řídí si svůj život samy – a já mám být potom co? Příloha k hlavnímu chodu? Pěkně děkuju. Míša byla ze starobylejšího těsta. Ten recept je dneska vzácnej, proto jsem ji taky sbalil. I když ani ona nebyla chlebíčkem, co chutná navěky.

Děda tvrdil, že život je všude stejnej, v každým kraji potkáš dobrý i zlý lidi, všude musí chudej člověk pracovat a děti přicházejí na svět jen jedním jediným způsobem…

A co pralesy, poklady zašlých říší a jihoamerický temperament? Pod Velkým vozem nic z toho nepotkám, dědo. Maximálně jednu zatoulanou Portoričanku, která pobývala u nás na stáži, ale než jsem stačil něco podniknout, odletěla zpátky na druhou polokouli. Právě ona a ještě pár filmů nasměrovalo můj zájem ke kontinentu pamp a pralesů.

Pořád však zůstávalo u planého snění. Namlouval jsem si, že mi k dobrodružné výpravě chybí peníze, nebo že neumím dost dobře španělsky. Taky se mi nechtělo opustit práci v grafickým studiu, protože mě bavila i slušně živila. Za rok se vrátím a můžu se jít akorát tak postavit do fronty na pracák. Tenhle flek mi nikdo rezervovat nebude. Člověk si musí rozmyslet, jestli se bezhlavě vrhne za svým snem, anebo si ho bude do omrzení hejčkat a čekat na příhodnou chvíli, která taky nemusí nikdy přijít.

Bonifác to vyřešil po svým. Mě mohl ale vynechat… Potíž byla v tom, že zrovna takovýho, jako jsem já, potřeboval. Do prdele! Že jsem ho tam tenkrát neposlal…

Při prvním setkání jsem ho skutečně odbyl jako každýho, kdo po mně loudí.

„Nemám nic!“ Je mi líto, nekradu.

Já taky ne, nebojte, pane. Chápu vás. Taky jsem bejval takovej. Nejradši jsem hrabal na svým písečku, jenže na ulici to tak snadno nejde, víte. Ulice je pískoviště všech, kdo na ní žijou. Nikdy nemůžeš prohlásit: tohle je jenom moje. Na ulici je člověk mnohem zranitelnější, pokud by zůstal sám. Je třeba se zařadit, ať se vám to protiví sebevíc. Nemáte se kam zamknout, a tak musíte být přátelský. Rozdělím se o salám i o pití, protože mi nic jinýho nezbejvá. Jediné, co si ponechám jen pro sebe, je Idea. Ta je nedělitelná. Pro ni žiju a pro ni to všechno snáším. Taky jednou budeš, pokud se staneš mým vyvoleným. Napřed si tě musím oťuknout. Každej se mi do krámu nehodí.

„Nic po vás nechci, žádný strach,“ ujistil jsem toho mladíka. Byl celý naježený, že ho snad hodlám pumpnout o jeho těžce vydělaný drobáky. Na copak je asi střádá? Na nějakej svůj sen nejspíš.

Každej z nás o něčem sníme. Vy, já i támhleti zoufalci. Pokud seženou pití, můžou si ten sen v klidu promítat jako barevnej film na plátno. Jinak zůstává pohřbenej pod náplavou nelibejch pocitů, který život na ulici obnáší. Přispějte někomu z nich na občerstvení a zeptejte se, o čem sní. Jako když hodíš minci do music-boxu. Uslyšíš celej jeho příběh včetně vysněnýho pokračování, co se nejspíš nikdy neuskuteční.

S nechutí jsem zalovil v kapse. O těch pár drobáků mi nešlo, byl jsem jen vysosanej z práce, kde se na mě hrne jeden požadavek za druhým, a jako by to nestačilo, ještě si mě nárokuje úplně neznámej chlap! Provinile se usmívá a v ruce třímá Black&White.

„Nezlobte se, že otravuju. Nemám se jenom s kým napít. Nedal byste si se mnou skleničku? Támhleti,“ hodí hlavou směrem ke dvěma podobným na obrubníku „už jsou moc nacucaný. Nemělo by to vejšku. Chápete?“

Vedle těch dvou stála otevřená krabice vína a z druhý strany láhev vodky. Víno s vodkou – jako když si našinec dává řízek s chlebem.

„To chápu, jenom nevim…“

„Samozřejmě – každá kvalita chce svý. Myslel jsem na všechno.“

Co proboha vybaluje z toho velikánskýho kapesníku? Vypadá čistě, dokonce nažehleně, jenže kdovíco je v něm. Netoužím vidět useklej malíček ani jinou nechutnost.

No né! Zacinkají křišťálový sklenky a oslní mě třpyt skla vypucovanýho v saponátu s vůní jablka. Kde je ukrad? Nepřijedou si pro nás, aby nás odvedli v želízkách? I mě, protože už jeden z těch skleněných zázraků přikládám k ústům, už jsem spolupachatelem. Špatně se odmítá, když vás něco tak nenadále zaskočí.

Jeho příběh nebyl ani trochu věrohodnej, ale nemoh jsem ho přestat poslouchat, dokud mi ve sklenici přibývalo. Když vás někdo takhle královsky hostí, je zdvořilé přikyvovat na cokoliv.

„Vy mi nevěříte, co?“ doráží a už mě táhne za ruku. Řekněte „Ne“, když máte společně vypito tolik sklenek, odmítněte někoho, kdo vám je nalejval! Chcete vymyslet, jak z toho s čistým štítem a ve vší slušnosti vybruslit, avšak mozek i jazyk klopýtají daleko za událostma.

Dům, před nímž jsme se zastavili, vypadal slušně. Tady by nájemníci netrpěli žádnou špinavou partu. Ani se nechce věřit, že někdo, kdo popíjí na ulici, má s tímhle spořádaným paneláčkem co do činění. Možná ho úspěšnější brácha požádal, aby mu v nepřítomnosti zalil kytky nebo nakrmil papouška. Ten se podiví, až si bude chtít zavzpomínat na dovolenou při sklence svý oblíbený B&W! Jen aby to nebylo právě teď… Neměl jsem to nechat dojít tak daleko. Z týhle návštěvy nic dobrýho nekouká.

„Nic ve zlým, vážně už musím… Tak zas někdy.“

Uf! Doufám, že nikdy víc. Právě jsem nejspíš unik pěknýmu maléru. Ale stejně by mě zajímalo, co má ten starej pobuda s tím panelákem společnýho. Že by v něm bydlel, se mi nezdá.

„To se asi nedovíš. Měl jsi vytrvat, a ne zbaběle utíkat, když jste spolu chlastali. Hrdino!“

„Chtěl bych vidět tebe. Určitě hledal komplice na vykrádačku. Měl něco vyčíhnutýho a sám by všechno nepobral. Lidem z ulice nevěřil, potřeboval někoho neznámýho se slušnou pověstí a bez záznamu. Rozdělíme se a budem mlčet.“

„Vidíš. Třeba ses připravil o fajnovej Apple. Ten tvůj noťas se hodí leda pro sběratele starožitností. A možnás přišel o víc. Mohls odhalit tajemství Svatýho Bonifáce. Jak tě tak poslouchám, byl to nejspíš on.“

„Do svatosti mu teda chybělo hodně. Pil jak duha, lhal jako když tiskne a ještě mě chtěl zneužít k nějakýmu pokoutnýmu podniku. Pěknej svatej.“

„Jenom se mu tak říká.“

To kvůli prstenci řídkých kučer, které lemovaly panu Bonifácovi hlavu a připomínaly svatozář. A taky proto, že se dobrovolně zřekl normálního života a živořil na ulici, přestože nemusel.

„Prej vlastní úžasnej kvartýr. Nikdo tam nikdy nebyl, ale tradujou se o něm všemožný báje.“

„Zdá se, že má ten svatej bohatou fantazii. I mně navyprávěl báchorky, za jaký by se nemusel stydět Andersen. O podlahách, co odrážejí svět jako zrcadlo, o vaně s tryskama, kde s tebou plavou duhový ryby, pokud si je tam necháš promítat… Já mít takovou koupelnu, nikdo mě odtamtud nedostane.“

„Jeho z ní vyhnala lakota. Radši svůj byt pronajímá a křečkuje peníze, než aby žil jako člověk.“

„Třeba je to jediná cesta, jak o ten kvartýr nepřijít. Z čeho by platil nájem, jestli je nezaměstnanej? Chudák.“

„Tak lakomec nebo chudák? V tom panelákovým bytě, kterej mu údajně patří, prej nikdo nebydlí.“

„Lidi toho nakecaj, nesmíš hned všemu věřit. Já myslím, že měl prostě jenom smůlu. V dnešní době se dostaneš do potíží raz dva.“

Smůlu pan Bonifác rozhodně měl. Svůj majetek lehkomyslně neprobendil po hernách ani neupsal lichvářům. A přesto skončil na ulici. On – takový pedant na pořádek se ocitl uprostřed bídy, opilství, úpadku a špíny. Jak se mu to všechno hnusí! Hlavně ta špína… Vždycky nenáviděl ušmudlané plochy, odřený nábytek a vůbec jakékoliv projevy zabydlenosti. Jeho improvizovaný příbytek ve staré garáži je přitom hnízdo člověčiny se vším všudy. Tady ji nedokáže popřít, tam se mu to podařilo. Vytvořil dokonalý model. Ztvárnil svou Ideu.

Kdo ji jednou spatří a okusí její slasti, je navždy ztracen. Idea si ho podmaní a on jí bude sloužit. Jenom si ho dobře vybrat. Měl by být dost slabý, aby jí podlehl, a zase ne tolik, aby propadl jejímu materiálnímu ztvárnění. Nerozumíte ani slovo, že? Jak byste mohli... Nevíte nic, zhola nic. Žijete jako zvěř ze dne na den, anebo jste přijali cizí myšlenky a teď jim otročíte. Já mám svou vlastní. Je jenom moje, ale rád bych, aby mě přežila, aby se jí někdo ujal, až tady nebudu. A to už dlouho nepotrvá. Zase mě píchá v ledvinách a ještě jsem svého následovníka nenašel. Tenhle poslední vypadá docela slibně, i když to napoprvé neklaplo. Takový nevěřící Tomáš je to, potřebuje důkaz. A já ten důkaz mám. Jenom ho nezaplašit dřív, než vloží prst do rány.

Byl bych na Svatýho Bonifáce i s těma jeho bludama zapomněl, kdyby se mi nepřiplet znova do cesty. Vycházel jsem zrovna z Penny a on před ním vyčkával. Tehdy jsem myslel, že vyhlíží zapomenutou minci ve vozíku. Dnes vím, že číhal na mě. Rozvyprávěl se a já zas nebyl s to ho zastavit. Tentokrát mluvil o ženách.

„Ženský nemaj pojem o hodnotách. Ničeho si nevážej, všechno by schramstly nebo znesvětily. Trousí po bytě svoje prádýlko, drobí sušenky, rozsévají vlasy, protože se musí ustavičně česat…“

Její vlasy byly všude – v koberci, v posteli, v odtoku od vany a dokonce i v polívce! Neuvěřitelný záplavy vlasů. Kdyby je stříhala a prodávala na příčesky, mohli jsme na tom aspoň vydělat. Místo toho chodila s kartáčem v ruce a přemýšlela nad novým účesem. Ničila mi koberec i nervy a nedala si říct. Ten běhoun jsem nakonec stejně musel vyměnit, protože její pantoflíčky s labutěnkou měly moc tvrdý podrážky.

„Nebudu chodit v bačkorách jako důchodkyně,“ odfoukla si, když jsem jí k narozeninám daroval luxusní vyšívané trepky. „Nech je svojí babičce.“

„Miláčku, já přece vůbec nejsem proti tomu, aby ti to slušelo,“ snažil jsem se jí vysvětlit. „Tyhle trepky stály víc než nejdražší lodičky.“

To ji přimělo, že si je aspoň vyzkoušela, ale nepřesvědčilo, aby je nosila pravidelně. Občas je natáhla, když jsem byl doma, jen tak naoko. Kdykoliv jsem ji však nechal bez dozoru, propadala svým ohavným zlozvykům a tím likvidovala všechno, co jsem pracně vybudoval a na čem mi záleželo. Kdybych se jí nezbavil, dopadnu jako ten nešťastný běhoun.

Její kamarádky bez ustání štěbetaly, chodily z pokoje do pokoje a nechávaly za sebou rozsvícená světla a špinavé hrnky, po nichž zůstávala kolečka na nábytku. Kouřem z jejich cigaret natáhly záclony a všechny textilie v bytě. Oč míň dbaly o okolní prostředí, o to víc péče věnovaly samy sobě. Ruce si mydlily pod teplou vodou nekonečně dlouho. A když něco na odchodu zapomněly, beze všeho se pro to vrátily v botech. Ve venkovních střevících, kterými šlapou po městské dlažbě! Marně jsem vysvětloval, že všechen prach z ulice, plivance a psí výkaly se takhle vetřou člověku až do postele. Neměly v sobě žádnou kulturu a nezasloužily, než abych je vyhodil. Žena se jejich repetivé společnosti vzdát nehodlala a začaly se scházet jinde. Vracívala se domů pozdě a čpěla kouřem. Nevadilo mi to. Velkoryse jsem vyvětral, aby náš příbytek nebyl cítit jako kavárna, a neřekl ani slovo. Mimo byt, ať si dělá, co se jí zlíbí. Jsem tolerantní manžel.

Vypadalo to, že jsme konečně našli rovnováhu, jenže ona zase nebyla spokojená.

„Ty ani trochu nežárlíš,“ vyčítala mi, „víš vůbec, s kým se po večerech scházím?“

„Nevím a vědět nepotřebuju,“ odpověděl jsem velkodušně. „Jsi svobodný člověk. Dávám ti naprostou volnost.“

Zle se jí zablýskalo v očích. Prošla se v lodičkách celým bytem, rýpla nehtem do lakované desky stolu a pronesla s notnou dávkou jedu: „Jo, pokud se nedotknu tvých svátostí a neutrousím na ně smítko prachu. Ty hnusnej pokrytče!“

V tom nepochopitelném záchvatu nevděku zadupala nohama a jehly jejích podpatků se zavrtávaly do parket jako do perníku. Dneska dávám přednost keramickým dlaždicím – čokoládově hnědým nebo cihlově červeným, aby jejich teplá barva vyvážila chlad materiálu… Tenkrát jsem měl v oblibě parkety a každý šrám na jejich lesklém povrchu byl vyrytý i do mého srdce. Její jehlové podpatky bodaly a drásaly jako trny. Kdo z nás trestal a kdo se mstil? Kdo útočil a kdo se bránil? O tom rozhodli druzí. Ani jeden z nás z toho nevyšel bez šrámů. Akorát že ty moje draze napravovala parketářská firma, zatímco ji zdarma ošetřili na OÚNZ.

Zřejmě jí to nestačilo. Podruhý už takovou kliku neměla a do svýho neštěstí strhla i mě.

Byla nesmírně sebestředná, její zájmy nepřesahovaly hranici vlastní osoby. Ani krásné prostředí, které jsem pro ni vytvořil, ji nepřimělo, aby opustila své omezené území. Zabývala se jen parádou a dietami. Pokud přece vybředla z mantinelů vlastního těla, bylo to pro plytkou zábavu – klábosení nad kafem, cestování nebo sex… Aby bylo jasno, nejsem žádnej suchar ani asexuál. Taky se potřebuju rozptýlit a pomilovat, ale lidský život musí mít přece solidnější základ. Jako architekt jsem ho viděl ve vytváření harmonického vnitřního prostoru. Náš příbytek byl jen jedním z mých děl. Já mu dal vzniknout a od ní jako od ženy bych očekával, že ho bude s láskou udržovat. Zapomněl jsem, že v hinduistické mytologii mají Stvořitel s Udržovatelem do party ještě Ničitele. V téhle trojici jim to docela funguje. My byli jen dva a roli ničitele vzala na sebe ona. Obvykle ji zastává potomek, pokud se nějaký narodí. U nás se tak nestalo. Moje filozofie byla postavená na vytváření, udržování a rozvíjení. Ničení v mém světě nemělo místo, proto jsem je musel tvrdě potírat.

Ostatní ženy pečují o mnohem horší příbytky a dělají to rády. Proč ne ona? Mohla ho aspoň respektovat a ne svým chováním popírat moje ideály. Toho osudného dne tak hrubě, že… že to ani jinak skončit nemohlo.

V prudké hádce záměrně vyšplíchla kafe na nové tapety. Tehdejší materiály byly choulostivé. Dneska by taková schválnost tolik neznamenala, protože všechny dostupné povrchy mého příbytku jsou omyvatelné, ať už je to dřevo, keramika nebo kámen. Tenkrát byla jiná doba a já jsem se cítil jejím svévolným činem nenapravitelně pošpiněn, jako ty nové tapety imitující hrubou režnou látku…

Přišel jsem o několik let svobody, o zaměstnání, o chuť družit se s jakoukoliv ženou. Zůstal mi jen příbytek. Moje nápady vtištěné do dřeva a kamene mě po vyprchání trestu vítaly nezměněné, tak jak jsem je opustil. Nad hlavou se mi klenul strop zdobený mozaikou z říčních oblázků. Vlastníma rukama a s láskou jsem je kdysi nasbíral v jednom horském potoce...

Pod vznešenou klenbou se ještě držely zbytky vzduchu, který vydechla naposled, než jsem jí v tom jednou provždy zabránil. Otevřel jsem okno a vyhnal ty jedy ven do ovzduší. Smísily se s výfuky a vítr je rozehnal po sídlišti. Tím jsme spolu skoncovali. Po parketách se ještě táhly hluboké vrypy a tapety hyzdila hnědá mapa, ale mé srdce bylo po létech vězeňského stereotypu čisté a vyšisované do šeda jako kus dřeva omletý vodním proudem. Já z něho minulost vymazal, úřady ze svých spisů nikoliv. A zaměstnavatele nezajímá srdce, starají se o váš trestní rejstřík a ten čistý zdaleka nebyl. Život jedné nevděčnice mě stál celou kariéru, protože do původního zaměstnání mě nevzali.

Celá společnost se proti mně obrnila a nedopřála mi tvořit nové hodnoty. Ty hotové naštěstí stáhnout z užívání nemohla, jako se to dělá s knihami nežádoucích autorů. Mnou navržené prostory tu zůstávaly dál. Jejich uživatelé je obývali jako dřív a veřejnost se v nich shromažďovala bez ohledu na to, že je vytvořil vrah.

Zapouzdřil jsem se do svého bytu jako korýš do skořápky z vlastních výměšků. Jenže člověk potřebuje ideu oddělenou od sebe samého. Aby ho vysvětlovala, ospravedlňovala a dávala mu smysl. A tak jsem začal čím dál víc vnímat svůj příbytek jako tvůrce než jako obyvatel. Nebyl tu k tomu, abych ho užíval, ale proto, abych ho zveleboval. Mé soukromí a cokoliv osobního ustoupilo do pozadí. Vše jsem podřídil nové filozofii a přestěhoval se k rodičům. Zařízení mého bytu se tím pádem šetřilo a já jsem měl od svého výtvoru odstup. Rodiče si to vysvětlili po svém a nic nenamítali; nikdo nemá chuť žít v místech, kde sám spáchal vraždu, to je pochopitelné.

Je to ošklivé slovo a já ho používat nechci. Proč neříkat, že to byla oběť? Nezbytná oběť, kterou jsem vykonal, protože mě k ní ponoukla. Kdyby zemřela za mé pohodlí, bude to hanebnost, ona však svůj život položila – musela položit – na oltář určité ideje. A já teď ve jménu té samé přiložím k jejímu životu ten svůj, jako se na sebe přikládají ruce při společné přísaze. Vznikne tak pomyslný útvar vznešeného poslání. Ne, nemínil jsem sebevraždu, to by bylo banální. Měl jsem na mysli sebeobětování. Vzdám se všeho, v čem jsem doposud žil, a budu tomu sloužit. Tenkrát jsem ještě netušil, jak daleko budu nucen zajít…

Rodiče měli pochopení. Nikoliv pro mou oběť, nýbrž pro ubohého syna, který šlápl vedle a teď se to s ním veze. Nechal jsem je při tom.

Neexistuje fatální chyba. Každý čin lze zakomponovat do souvislostí tak, aby s nimi spoluvytvářel celek. Pokud ho ale zavrhnete, snažíte se ho napravit nebo zamaskovat, nikdy se vám to nepodaří, pořád tam bude vyčnívat jako pomník vaší slabé chvíle. Já jsem věřil, že nezáleží na jednom činu, důležitá je společná kompozice s těmi ostatními.

Moji rodiče – jako všichni rodiče na světě – mě viděli skrz vlastní mustr. Kdysi dávno si ho vytvořili a nebyli s to ho změnit. Podle nich jsem se dopustil osudové chyby a bylo třeba mi ji pomoci napravit, protože na ní mají taky svůj podíl. Kdoví, kdyby mě vedli jinak, nemuselo se to vůbec stát… Takhle smýšlela hlavně maminka, otec byl méně shovívavý. Vražda byla za hranicemi jeho tolerance, i kdyby se jí dopustila vlastní krev. Tím spíš. Možná mu můj čin připomínal, že by byl sám podobného schopen. Odpovídal mi úsečně, hleděl na mě úkosem, nicméně mě nevyhnal. Ani on si nebyl jistý, že na tom, co se stalo, nenese svůj podíl. Nesouhlasně mě trpěl, maminka pekla, vařila, vystřihovala mi z novin pracovní inzeráty a já jsem šetřil na rekonstrukci koupelny. Nikoliv té jejich, v níž jsme se koupali všichni a která by zasloužila minimálně vyměnit otlučenou vanu za modernější sprchový kout, ale Koupelny s velkým K. Ta měla jednou korunovat Příbytek s velkým P.

Veškeré své úsilí jsem zaměřil na jeho zdokonalování. Pro koho? Jak se ještě můžete takhle ptát? Copak jste neposlouchali pozorně? Ano, vím, že je těžké se vymanit ze zaběhaných stereotypů myšlení. Vy všichni jste zvyklí vyvíjet své úsilí pro někoho – většinou pro sebe a svoji rodinu, případně pro část lidské společnosti. Nezapomínejte, že já jsem se ocitl mimo ni. Nenechali jste mě, abych tvořil pro vás, komponoval jsem tedy dopis bez adresáta, nádherný dopis, nad nímž by se vám tajil dech, kdybyste měli možnost do něho nahlédnout. Jednou ji mít budete a pak si sypejte popel na hlavu a stavte mi pomníky. Já už tady nebudu, moje dílo ano.

Tenkrát jsem ještě neměl promyšleno, co bude s Příbytkem po mé smrti. Zato jsem musel brzy čelit těžké situaci po úmrtí rodičů. Nenašel se nikdo, kdo by oplýval stejným soucitem a zajistil mi potřebné zázemí. Jako vrátný jsem vydělal sotva na holý život a úspory se brzy rozplynuly na nezbytná vylepšení Příbytku. A já měl ještě tolik plánů! Kde na ně jenom vzít? Ledacos jsem, pravda, dokázal zrealizovat vlastníma rukama, jenže i materiál něco stojí. A tak jsem přikročil k zásadnímu rozhodnutí. Prodal jsem byt po rodičích a nastěhoval se zpátky do svého.

Bylo mi jako ženě, když má vařit a chodit na nákupy ve svých nejparádnějších plesových šatech. Pořád se hlídá, aby si neodřela brokát nebo nenatrhla krajku, a nemůže dělat nic naplno. Idea nesnese těsnou blízkost tvůrce, soužití ji zabíjí. Ona sama mi bránila, abych na ní pracoval a rozvíjel ji dál. Každý den jsem ošetřoval koženou pohovku a čistil vodní kámen na kachlíkách. Hlavně jsem se však snažil zdržovat mimo Příbytek. Prostory určené za nositele dokonalosti neměly být potřísněné ničím lidským.

„Ještě se ptáte, proč žiju na ulici, proč volím dobrovolně bídu místo luxusu? Tomu, kdo nese v srdci Ideu, není zatěžko se uskromnit. Člověk pak vydrží zimu, hlad i příkoří. Momentálně jsem dokončil nový kuchyňský stůl. Něco jako strom hojnosti – otáčí se a nabízí v několika patrech vše, nač si vzpomenete. Chcete se podívat?“

Váhal jsem a zvědavost mi nakonec nedala. Znovu jsme se ocitli před tím panelákem. Ani v nejmenším nesliboval ukrejvat nějakej luxusní příbytek a vůbec už ne s velkým P. Mladí manžele s batoletem na golfových holích si nás podezíravě změřili. Zase jsem zalitoval, ale nenašel dost kuráže se vymanit.

„Nečekáte nic a najdete všechno. Dostanete se dokonce dál, než sahá vaše obraznost.“

To teda nevim… Obemknula nás těsná hnědá kabina výtahu podobná tomu našemu.

„Do každýho panelákovýho bytu se vchází přes ušmouranou chodbu, která by potřebovala vymalovat. Nemám pravdu?“

„To bych se ohradil. U nás se malovalo loni.“

„Malovalo nemalovalo, projde tam kdekdo, oklepe si cigáro, z podrážky se mu odloupne kus uschlýho bláta nebo i něco horšího. Vždyť víš, jak to někdy na ulicích vypadá.“

„Chceš říct, že ta jejich chodba je sterilní jako v nemocnici a smrdí tam savo?“

„Chci říct, že tobě může bejt fuk, čím je ta chodba cejtit. Teda pokud bydlíš v jeho bytě. Vejdeš do domu, přivoláš výtah…“

„To dělám každej den.“

„Nech mě domluvit. Ty mačkáš každej den tlačítko svýho patra. Kdokoliv ho může zmáčknout. Pak vylezeš na chodbě natřený krémovým latexem. Není to tvůj domov a ani bys takovej nechtěl. Ten začíná až za dveřma, který musíš odemknout a zase rychle zavřít. Pak teprv jsi ve svým.“

„Jak jinak? On snad bydlí rovnou pod schodama? Že ho tam nechaj...“

Zpočátku pan Bonifác opravdu spával na rohožce. Předstíral, že je opilý, aby nemusel ošlapávat své navoskované podlahy a načechrané koberce.

„Kdybys mě furt nepřerušoval, dávno jsem se dostal k tomu hlavnímu. Představ si, že do toho jeho bejváku vyjedeš rovnou výtahem. Vystoupíš a ocitneš se v kulatý hale s podlahou jako šachovnice. Chodbu s latexovou dekorací necháš sousedům.“

Bonifác se mnohoznačně usmál a zašátral v kapse. Páté patro mělo místo tlačítka zámeček. Vylovil malý klíček, otočil jím v zámku a výtah se dal do pohybu.

Setkání nebo nález, který nečekáte, je dvojnásob působivý… Mají hezkou chodbu, pomyslel jsem si, když jsme vystoupili. Ani ve snu by mě nenapadlo, že už jsme v bytě. Kovové dveře výtahu za námi zapadly. Z druhé strany byly potažené gepardí kůží. Bonifác odložil svůj ušmouraný bezdomovecký kabát a oblékl sako, pod nímž se najednou napřímil. Na šachovnicové podlaze velké přijímací haly se vyjímal jako figura vítězného krále, zatímco já byl vyjukaným pikem. Ale nebyl jsem tu proto, abych dostal mat. Teď ještě ne.

Ten den jsme obědvali u kulatého otáčecího stolu a zapíjeli lososa silným a trpkým argentinským vínem. Pak jsem se procházel členitými prostory Příbytku a nestačil žasnout. Nad kaskádami umělého potoka se nakláněly bohaté tropické rostliny. Na stěny se promítaly obrazy nejkrásnějších přírodních scenérií světa. Mohli jste si zvolit barvu osvětlení i náladovou hudbu anebo vypnout spínač a otevřít všechna křídla francouzského okna, vedoucího na balkón. Chráněné území Kotlinka se zelenalo a znělo hlasy místních pěvců. Měli jste dojem, že je to zahrada patřící k domu, protože žádný jiný panelák odtud nebylo vidět.

Největším zázrakem byla koupelna. Potok, proudící v mramorových korytech celým bytem, tu vytvářel jezírko ve tvaru lotosového květu. Ze stropu na vás mohl padat déšť, svítit slunce, případně jste si mohli ke koupeli nastavit noční oblohu. Známá souhvězdí nad vámi zářila i v ložnici, nad houpacím lůžkem v podobě zámořské šalupy s vyřezávanou přídí.

Neuvěřitelný…! Celej tenhle ráj musel stát hromadu peněz. A nejen to. Všechno je úžasně vymakaný. Něco podobnýho může vymyslet a provést jen génius.

„To všechno vy sám?“

Pokýval hlavou a pokynul mi k pohovce připomínající rozevřenou lasturu. Z  kašničky na mě zírala kamenná žabka a občas odněkud tlumeně zakvákala její imaginární družka. Na stěně se kmitla duhová křídla exotického motýla. Věděl jsem, že za tím jsou nějaký programy a technika, ale atmosféra tropický zahrady veškerý vědomí překrývala.

„Já jenom nechápu, proč tenhle ráj leží ladem? Proč tu nežijete a neužíváte si ho?“

„Zpohodlněl bych. Přestaly by přicházet nápady a Příbytek by začal upadat spolu se mnou. Rozvoj Ideje vyžaduje askezi. Vzpomeňte na Adama a Evu. Nakonec v ráji nevěděli co roupama.“

„Já mít takovej bejvák, nehnu se z něho.“

„Většina lidí kouká sebe sama uvelebit do nějakýho toho improvizovanýho ráje, aby ho mohli užívat jako konzumenti. Jestliže chcete být jeho tvůrcem, musíte se od něho umět oddělit.“

„A neni to škoda?“

Hodil po mě pátravej pohled. „No nic. Půjdeme.“

Energicky se zvednul, místo kvádra si navlíknul odranej kabát a přivolal výtah. Dole na parkovišti jsme se rozloučili a on se odebral do svý garáže, v srdci vidinu ráje, kterej sám stvořil. Jeho obraz mu dodával sílu překonávat strasti života na ulici. Za čas se tam zase vrátí, aby se ujistil, že nikde nekape voda či nechátrá nábytek. Pohladí obklady stěn a pokochá se souladem barev, materiálů i tím, jak všechno funguje a zapadá do sebe. Načerpá sílu a zároveň se porozhlédne, co by se dalo vylepšit. Moc toho není. Příbytek dospěl k dokonalosti.

Setkali jsme se ještě párkrát. Vyslechl jsem přednášku z jeho soukromé filozofie a za odměnu moh strávit několik chvil v jeho Příbytku. Začínala u mě vznikat závislost, přistihnul jsem se, že sám vyhledávám místa, kde bych ho potkal. Pak jsem ho dlouho neviděl, až se ke mně doneslo, že je po smrti. Takže už nikdy nevystoupím na šachovnici a neuslyším zakvákat žabku nad umělým vodopádem… Co s tím vším jenom bude? Naučil jsem se Bonifácův ráj zbožňovat stejně jako on. A stejně tak jsem se bál o jeho osud. Tohle tísnivý dědictví mi po sobě zanechal.

Nebylo však jediné. Bonifác byl předvídavý a nespoléhal na náhodu. Za nějakou dobu jsem dostal předvolání k notáři. Ukázalo se, že v závěti odkázal ing. Jaromír Bonifác svůj byt v sídlišti Kotlinka, v hodnotě několika milionů korun, právě mně. Jako ve snách jsem bral do rukou listiny a podepisoval je. Sotva za mnou zapadly dveře kanceláře, rozběhl jsem se, aniž bych věděl kam. Odletovaly ze mě útržky šíleného smíchu, plápolaly jak praporky v rukou rozjásaného lidu, který nemá ponětí o všech důsledcích svého vítězství.

Ani já jsem netušil, co teď nastane. V parku jsem padnul do trávy a dlouho přeměřoval vzdálenost k bílým oblakům. Zalykal jsem se divokým opojením a vzápětí se pokoušel pochopit, že to je skutečnost. Nedařilo se, bylo to, jako kdyby slunce mělo mít zelenou barvu a tráva modrou. Představit si to dokážete, ale věřit nebudete. Museli byste to vidět na vlastní oči. A já měl přece v kapse ten papír od notáře spolu s klíčema! Jeden větší od vchodu a druhej maličkej od výtahu… Juchůůů! Vykopnu nohy do vzduchu a udělám pár kotrmelců. Rozštěkal jsem několik psů. Jejich páni na mě pohlíželi s krajní nedůvěrou.

„Zas jeden zfetovanej. Dneska jich máte na každým rohu…“

Polibte mi zadek! Jsem majitelem ráje za několik melounů. O tom se vám ani nezdá. Když budu chtít, seberu se a pudu tam třeba hned. Vy si zůstaňte na zaprášený ulici, případně zalezte do svojí krychličky zařízený bez fantazie – se stolem, postelí, kuchyňskou linkou a televizí. Zatím ten obyčejnej svět sdílím s váma, ale je to jen otázka času. Velký věci se nemaj uspěchat. Netrpělivě volám Míše, abych uslyšel, jak je z toho celá vedle, jak nemůže uvěřit. A co teprv, až to uvidí na vlastní oči! Musí za mnou přijít hned teď sem do parku. Nezáleží, jakou má práci. Šéf počká. Nepočká? V tom případě ho nezvu na mejdan. Její rozumářství a střízlivá reakce mě popudily. Copak nemá smysl pro nic mimořádnýho? Kámoši ho naštěstí měli, obzvlášť jak slyšeli o velkým tahu se spoustou chlastu.

„Vstup výhradně ve smokingu,“ upozornil jsem je. „Tohle je něco jako VIP akce.“

„Fíííha – kdo ti pučil klíčky?“ vyptávali se pak zkoprněle. „Máš dobrý známí. Taky jim zaleju kytky, kdyby ti to někdy nevyšlo. Stačí říct.“

Bylo to jako na matějský. Stůl se točil, holky se povalovaly na pohovkách a my jsme jim nastavovali muziku a výhled podle přání. Pepa skončil s Terkou a dalším párem v ložnici, Láďa si to se svou vyvolenou rozdával přímo ve vaně a mně usedla na klín jedna buchta s černým mikádem, kterou sem někdo přived. Ve slabý chvilce jsem jí prozradil, že tohle všechno je moje, a od tý doby mě neopustila.

S Míšou jsem to normálně táhnul jako před tím. Ona se s touhle mojí partou moc nestýkala. Podle ní na mě neměli dobrej vliv. Míša je taková spořádaná buchtička a je lepší, když některý věci neví. Nakonec jsem byl rád, že to takhle dopadlo. Kdyby byla tenkrát všeho nechala a přiběhla za mnou do parku, nastěhovali bysme se do Příbytku spolu, žili tam jako princ s princeznou a žádný divoký mejdany by se nekonaly.

Na ten další se sešlo ještě víc lidí. Ani se nevtěsnali nadvakrát do vejtahu, musel jsem jet potřetí. To bylo zase údivu a možná i trochu závisti se k němu přidalo. Ale jak se to rozjelo, byli jsme všichni zajedno v tom, že života je třeba užívat jako milionáři. Já jím koneckonců byl…

Když jsem pak ráno rozhrnul rolety, tropická noc zhasla a pozdně ranní slunce odhalilo flek od vína na pohovce a šmouhy na podlaze. Snad to půjde vyčistit… Co mě nejvíc znechutilo, byla poblitá vana. Takový barbarství! Když se neuměj chovat, ať chlastaj v hospodě a jdou to vyklopit na hajzl. To jsem taky klukům řek.

„Milionář si osvojil nóbl způsoby.“

„Co kecáš vo způsobech! Jenom mě nebaví po vás to svinstvo uklízet.“

A že tam příště nikoho cizího nechci. Padly poznámky o namyšlenosti, o kamarádství, a já na to, že si plete kamaráda s uklízečkou. Ten večer jsme se zkrátka nerozcházeli v dobrým. O dalším mejdanu nepadlo ani slovo, a abych pravdu řek, nijak mě to nemrzelo. Dalo mi práci uvést Příbytek do původního stavu. Na podobný chlastačky je ho škoda. Od čeho jsou hospody?

„Nějak se vo ten svůj bejváček bojíš,“ říkali kmoši, a tak jsem mezi ně radši přestal chodit.

Po nějaký době jsem do Příbytku přived Míšu. Ta kulila oči! Zažívali jsme tam pravý líbánky jako z filmu. Ani jsme nepotřebovali jezdit za romantikou kdovíkam. Na konci jednoho víkendu se posadila na palubě rybářský šalupy, zadívala se přes vyřezávaný zábradlíčko a řekla:

„Je to učiněná nádhera, ale nic pro děti. Kdyby se to prodalo, mohli bysme si opatřit domeček se zahradou…“

Obrátila na mě ty svý měkký zlatohnědý oči a já se zalek. Vyměnit noci pod Jižním Křížem za obyčejnej život, za pachtění kolem baráku a zahrady?

„Vždyť to stejně není skutečný. Je to jen taková hezká hra a my bysme jednou měli začít doopravdy žít.“

Její slova mě bodla jako žihadlo. Má pravdu, akorát že já si ten doopravdickej život představuju trochu jinak. Pořád to ve mně hlodá a teď, teď to můžu konečně uskutečnit. Svůj velkej sen o výpravě do Jižní Ameriky. Je to jedinečná šance. Prodej kvartýr a můžeš se rok potulovat po zemi Aztéků a Inků.

Cože, prodat Ideu?

Je to cizí Idea. Copak nemám svou vlastní? Dlouho čekala v ústraní a teď mám příležitost uvést ji do života jako královnu. Proč s tím otálet?

Míša zesmutněla. Neřekla tak, ani tak a nezměnil to ani slib, že i na ten domeček možná zbude. Možná… Dostal jsem na ni vztek. Co by nechtěla? Nabídneš jí prst a hned sahá po celý ruce a ještě dělá ukřívděný kukuče. Je to koneckonců můj byt… Tahle rozmluva nás nadobro rozdělila. Tím líp. Aspoň mě tu nedrží žádný svazky. Podal jsem si přes realitku inzerát a začal studovat mapy a shánět výbavu. Když se však objevili první kupci a lačnýma neuctivýma očima objížděli jedinečný zařízení Příbytku, neodhodlal jsem se smlouvu podepsat. Počkám si na vhodnější adepty.

Pod Jižním křížem se jich vystřídalo ještě několik, ale nikomu z nich se mi nechtělo tu vzácnou štafetu předat. Na koho vlastně čekám? Na nadšence, kterej bude radši vařit v garáži na lihu, než by potřísnil všednodenností tyhle neobvyklý prostory? Najde se takovej a vysvobodí mě?

Jižní kříž se pomalu sune k západnímu obzoru a el condor pasa, pasa, ha pasado… Natáhnu se po vodotěsným spínači a rozsvítím. Pod rovníkovým sluncem vypouštím vanu a utírám se. Moh bych tady přespat, jenže to bych zas musel vymejšlet, co řeknu rodičům. A taky tu není nic k jídlu, kdežto doma bude jistě navařeno.

Vykročím do všednosti. Tuhle cestu podnikám téměř každodenně už druhej rok. Nad mou hlavou se třpytí Severka a k ní natahuje svou oj Velký vůz. Možná to nikdy nebude jinak...

Hlavně buď opatrný a nepřekračuj kanál, nebo smůle neujdeš, říkávala babička. Ledaže bys ho potom třikrát pozpátku obešel. Kde to jenom bylo? Že by tenhle? Jednou, podruhý… V kapse nahmatávám klíčky, který tam nosím oddělený od všech ostatních. Můj tajný úkryt se postupně proměnil v kobku pro nesplněný sny. Jsem odsouzenej ke koupelím pod Jižním křížem, dokud se mechanismus neporouchá. Moh bych mu taky pomoct a celý to roztřískat… Ale kam bych pak utíkal, co bych dělal po práci? Klíč k rajskýmu vězení je horkej od mojí dlaně. Právě teď, teď by se to dalo provést. No tak! Cvakne o železnou mříž kanálu, možná v ní uvízne… Neuvíz.

„Pane, co to děláte? Proč páčíte ten kanál? Kdyby tam někdo šlápnul, zlomí si nohu.“

Ani jsem ho nezaslech žbluňknout v černý tmě…

„Jestli vám tam něco spadlo, obraťte se na komunální služby.“

…takže můžu jako v dětství věřit, že proletěl skrz Zeměkouli a vypadl na druhé straně, přímo pod Jižním křížem.

Cvičný materiál

V parku zalitém jarním sluncem si hraje chlapeček s lukem a šípy. Otec ho zpovzdálí kontroluje a občas se zajde podívat blíž.

„Jak se daří, synku?“

„Už mě nudí strefovat se do toho papundeklovýho srdce.“

Ze začátku bylo srdce, které mu otec vyřezal, aby se cvičil ve střelbě, lákavým cílem. Zářilo novotou a jeho lesklá červená barva dráždila oči a provokovala k výstřelu. Zato teď…

„Koukni se, jak vypadá.“

Červeň po několika zdařilých trefách oprýskala a srdce, přibité na tyči, se nachylovalo ke straně.

„Je vidět, že ses činil,“ pochválil ho otec „dostaneš nový terč.“ Hodil opotřebované srdce do koše na odpadky a na jeho místo zapíchl do písku tyč s panáčkem.

„Tenhle je členitější, takže to budeš mít těžší.“

„Jůů…!“

Chlapeček nadšeně zacílí a mine. Nazlobeně dupne nožkou. „Blbej panák!“

„Jen trénuj,“ povzbuzuje ho otec, „uvidíš, že to dokážeš. Já si jdu támhle do stínu zakouřit.“ Vzdálí se a opřený o kmen letitého stromu zavře oči a oddá se únavě. Z dálky k němu doléhá svištění střel, tupé rány a vítězný dětský jásot nebo zlostný křik. Jen ať se chlapec snaží. Je zbrklý, zkazí ještě hodně materiálu, zašmodrchá spoustu životů, než se to naučí…

Před nedalekým kulturním domem trčí k nebesům dva stožáry. Na každém plápolá vlajka jedné země – na věčné přátelství a nikdy jinak.

„Tyhle svazky na věky věků dobře znáš, že jo? Který ti vydržel nejdéle?“ ptá se po letech otec malého střelce jistého muže jménem Karel.

„S Danou, myslím. Celý dva roky.“

Otec malého střelce se zachmuří: ještě má syn co dohánět. Pak se znovu obrátí na Karla.

„Vraťme se napřed k těm stožárům. K čemu tam tenkrát došlo?“

„No, vyšplhal jsem na jeden z nich, abych si šáhnul na tu vlajku. Nebyla v tom žádná politika, jenom obyčejná klukovská rozjívenost. Už jsem byl skoro u cíle, rudá látka nad mou hlavou sebou ve větru strašlivě plácala, když na mě někdo zezdola zakřičel. Leknul jsem se a začnu rychle klouzat dolů. Měl jsem za to, že mi přišel vynadat správce parku, z takový vejšky nerozlišíte stáří postav. A najednou – strach se rozplynul, protože se mi něco silnějšího zahryzlo do slabin. Nemělo to ostrý zuby, jen takový brnivý zoubečky neznámý slasti. Zpomalil jsem, abych si to užil a už mi bylo jedno, kdo tam dole čeká a co se mnou udělá. Stál tam takovej malej šprček, v ruce dětskej luk a šípy. Asi si chtěl hrát na indiány, jenže já měl teď jiný zájmy. Potřeboval jsem prozkoumat ten novej pocit, jestli se zase dostaví, když si ten cvik zopakuju. A taky že jo! To mě úžasně potěšilo. Můžu si to teda přivolávat, kdykoliv je po ruce tyč.“

Chlapeček zvedá hlavu k třepetajícím se vlajkám. I on učinil objev. Jeho střela vyvolala v tom velkým klukovi zálibu ve šplhání. Oba byli tak trochu vedle, to se však mělo časem srovnat.

„Protožes ho netrefil do srdce, ale o něco níž,“ vysvětluje otec.

„Když ono to srdce není vidět,“ fňuká chlapeček „zatímco tamto je pěkně na ráně.“

Otec se usměje. „To je v pořádku. Všichni jsme takhle začínali. Taky se časem vypracuješ, žádný strach. Toho klučinu si můžeš nechat jako cvičný materiál.“

A tak synek trénoval. Kromě toho se nechával unášet spoustou jiných podnětů, které život nabízel, a svůj cvičný materiál často ztrácel z očí. Kája si toho malého kloučka s lukem a šípy sotva všiml. Mnohem víc ho zajímaly ženy. Třeba ta, co chodila pravidelně od autobusu kolem jeho oken. Taková okatá brunetka to byla, s dlouhýma nohama a rovnými vlasy do culíku. Nesla se po pěšině před jejich domem pokaždé stejně netečně. Kdyby jen tušila, že tam na ni kdosi číhá za záclonou, aby si ho vyhonil…

Nebo máma jeho spolužáka. Během jednoho metalovýho mejdanu ho odvedla do ložnice, zatímco opilý zbytek party poklimbával v obýváku. Od tý doby na stožáry nelezl. S ní to bylo mnohem lepší a s jinejma jakbysmet.

„Jak to bylo s těmi ostatními?“ vyptává se po letech otec malého střelce.

„Jednu spolužačku jsem vohnul na chmelový brigádě, když jsme se ocitli sami na pokoji. Pak přišla Dita, nejhezčí holka ze školy… Dostali jsme se spolu  na horách do postele, jenže nám to překazil ten kretén Formáček. Vona ta chalupa byla jeho a Ditu chtěl samozřejmě taky, jako každej z nás. Nešlo o lásku, jenom mě vzrušovalo objevovat nepoznaný území. Chápeš, ne?“

„Takžes ji nemiloval,“ zabručí tazatel zklamaně.

„Kdepak. Moje první velká láska byla teprve Hanička. Učila se v Čelákovicích na kadeřnici a potřebovala model na nějaký ty jejich závěrečný zkoušky. Seznámila nás moje spolužačka na jedný diskotéce. Tohle je Hanka a tohle můj spolužák. Bavte se, jak dovedete, já mám támhle svýho kluka.

,A co ten tvůj, že tu není s tebou?‘ ptám se tý holky, tý kadeřnice, která vypadala spíš jako Mařenka z pohádky o perníkový chaloupce. Kdyby byly holky k jídlu, bude Dita kus pikantní pizzy, zatímco Hanička poctivá česká buchta. Tvarohová s rozinkama. Škoda, že potom tolik nakynula. Stala se z ní almara – nic pro mě, já nad pětapadesát kilo nejdu. Dneska má děti, manžela, potkali jsme se – a v pohodě. Ani by mě nenapadlo na ni něco zkoušet, když je tak tlustá. Ale tenkrát to bylo jinak. Ta holka, to děvčátko se na mě podívalo velkýma vážnýma očima a odpovědělo skoro dotčeně, že žádnýho kluka nemá.

,Ani o něho nestojím, ‘ dodala rezulutně. V jejím tónu jsem však postřeh neurčitej smutek. A právě ten rozhod. Proč nechce kluka, když se všechny její kamarádky předhánějí, aby nějakýho uhnaly? Možná ho měla a zklamal ji. Nebo se jen bojí lásky? Skleničku odmítla, tanec ne. Křepčil jsem, abych ji bavil, a nemohl se dočkat ploužáku. Ploužák je prubířskej kámen. Když o tebe holka nestojí, vymluví se, že je unavená nebo že ploužáky netančí. Hanička neřekla při prvních vleklých tónech nic. Jako by ani nevěděla, co takovej ploužák znamená. Tak jsem jí to ukázal, jak nejlíp jsem uměl. Jemně ji uchopím v pase (jo, tenkrát se dal tak nádherně rozeznat!) a ona mi položí ruce na ramena, jak to dělala každá holka. Do toho ploužáku jsem vložil všechno. Zpočátku jsem ji vedl sálem společensky, jako džentlmen nebo rytíř ochranitel, aby se cítila v bezpečí. Když se mi zdálo, že je v melodii příhodný místo, který holky rozechvívá, přivinu ji k sobě silněji a zase povolím, jako by to bylo zapovězený. Předved jsem jí, že jsem schopen vášně, avšak dovedu ji ovládnout. Zvedala ke mně ty svý velký oči a usmívala se. Na postříbřených víčkách se jí odrážela barevná hudba. Když jsem se pomalu sklonil k jejím rtíkům, neodtáhla se. Lehce jsem se jich dotknul. Byly nečekaně měkký a chutnaly po jahodách. Věděl jsem, že holky používají všelijaký šminky, ale já tu chuť spojoval s její roztomilou bytostí a ne s nějakou kosmetikou.

Byla ten typ sladký buchtičky, co se ti oddá a beze zbytku rozplyne v náručí. A já tu rozkoš, představ si, nakonec vůbec neokusil.“

„Jak to?“

„Tak. Nevím. Prostě to nešlo. Jezdil jsem za ní do těch Čelákovic a ona se trápila s mou hlavou, totiž s mým účesem. V těch chvílích se soustředěně mračila a nebyla s ní kloudná řeč. Dokonce mě okřikovala, jak se mám natočit. I to jí slušelo. Pozoroval jsem ji v zrcadle, to její zachmuřený čelíčko, a propadal tomu víc a víc. Byl bych jí vděčnej, i kdyby mi posadila na hlavu hovno. Jenže pak přišla ta osudová chvíle… Konečně jsme byli sami a já ji začal svlíkat, jak se to dělává s holkou, když ji člověk miluje. A koneckonců i s těma druhejma, jenže já to právě uměl jenom s nima a ta láska to nějak komplikovala. Rozepínám jí knoflíčky, ale něco mě zrazovalo: tohle ne, na to ona přece stvořená není, ta moje Hanička. Okřikoval jsem ten hlas: právě takovýhle spořádaný buchty se vdávají a mívají kupu dětí, tak jakýpak ne! Umlčoval jsem ho, dokud jsem moh, dokud mě nepřekřičel i s mýma touhama. Držet ji za ruku bylo v pořádku, dát jí pusu – beze všeho. Jenom se nesměly dostat do hry naše orgány. S těma náš vztah vůbec nešel dohromady. Nepřípustný! Zákaz vjezdu! Vládne tu jiná atmosféra, hoď si zpátečku. A přitom jsme se milovali! Tolik jsem ji miloval, že jsem se nějak styděl ho před ní vytáhnout. Do dneška si to nedovedu vysvětlit. Asi rok jsem pak uchovával ve skříni její šálu. Líbal jsem ji a mazlil se s ní. Ta šála poznala vášeň, kterou jsem před Haničkou držel na uzdě a nedokázal jí dát průchod.“

Otec malého střelce maluje do rohu účtenky srdíčko a vzápětí ho začmárá. Tak ti nevím, synku… Byla tohle trefa?

Chlapeček tenkrát přiběhl celý uzardělý štěstím a pýchou. „Zasáhl jsem je oba. Oba dva na jediný výstřel!“

„Gratuluju. Jsi šikovný. Akorát to nemůže pokaždé skončit u šály. To by nám lidstvo vymřelo a neměli bychom žádnou zábavu.“

„Strefil jsem se,“ trvá na svém chlapeček.

„Já ti věřím, jenom… Zkus si vzpomenout, neodložil sis před tím, než jsi střelil, někam šíp? Víš, že ho máš uchovávat v čistotě, aby se na hrot nedostalo něco, co tam nepatří. To pak může způsobit všelijaké věci.“

„Jenom jsem si s ním zamíchal čaj. Nemoh jsem najít lžičku…,“ přizná se chlapeček. „A jak se, tati, vůbec pozná správná trefa? S Ditou se vyspal, ale nebylo to ono, že ne? Jak má vypadat výsledek práce?“

Otec je tou otázkou zaskočený. „Víš, to se nedá přesně definovat. Až to přijde, budeš si zkrátka jistý, žes nechybil.“

Chlapeček vraští obočí a brnká o šípy trčící jako puget z jeho toulce. Moc moudrý z otcových slov není.

Střední škola vyplivla Karla do Státního statku Praha, kde se stal agronomem. Psal se rok 1989, posouvaly se mantinely, uvolňovaly otěže a otevíraly hranice. Karel, jako tolik jiných, vyrazil za štěstím. Nikam daleko, zkusil to hned za hranicemi. Vzdálenost světů se však nemusí poměřovat kilometry… Z ospalé socialistické selanky skočil rovnýma nohama do kapitalistického soukolí. Nesemlelo ho, jeho ne, i když kolikrát lapal po dechu. Jako agronom byl zvyklý, že záchody umývá uklízečka. Tady se o jeho zvyky nikdo nestaral. Tu máš hadřík, takhle to budeš utírat – mušle i mísu. A taky vajgly, ať jsou zametený. Pospěš si! Otrkal se a později ho v nově otevřeném pražském MacDonaldu hned tak něco nezaskočilo. Dokonce i nějaký to políbení nebo sladký stisk v odlehlejším koutě se mu podařilo uzmout. V tom on uměl chodit. Jedna roztoužená hrdlička mu při každé příležitosti nastrkovala pod nos svá měkká ňadra. Dokonce málem koupila romantický zájezd pro dva, z něhož nakonec přece jen sešlo.

„Zasáhnul jsem jenom ji,“ přiznává chlapeček. „A pak se mi do rány přichomejtla jiná. Taková tenčí byla… Střela jí proletěla hrudníkem a hned nato tím jeho, protože stáli za sebou. Už podle pohledu, kterej na sebe v tu chvíli vrhli, mi bylo jasný, že jsem zasáhnul srdce.“

„Jenom při okraji,“ upřesní otec „ale slušně se zachvělo.“

Karel nadbíhal Denise, jak mohl, a nakonec ji skolil u ní v bytě, kam ho záhy pozvala. Vášnivá exploze se ještě párkrát opakovala a konal se sňatek.

„Denisa nebyla vůbec pro život. Tušil jsem to už před svatbou, jenže co dělat, když byla těhotná? Na ní se mi vymstilo, co jsem na ženských vždycky obdivoval. Byla přesným ztělesněním mýho ideálu – voňavej obláček, co se vedle mě nese v nadpozemských barvách (který zrovna frčej), barbína vyfiknutá k dokonalosti. Až potud dobrý. Problém byl v tom, že já tu její bezchybnou fasádu musel financovat.“

„Co bys nechtěl?“ rozhořčuje se přítel. „Pro ideály se musí trpět.“

„Souhlasím. Do určitý míry. Chlap by měl velkoryse rozdávat a mít převahu. Jenže já musel táhnout úplně všechno, protože jí se nechtělo makat. V žádný práci nevydržela. Buď byly kolegyně strašný krávy, nebo šéf debil a všude se k ní chovali hnusně. Věděl jsem od začátku, že to bude průser, hned, jak mi oznámila, že je v tom. O potratu nechtěla slyšet, potřebovala si mě tím dítětem zaháčkovat… Horko těžko jsem se z toho pak vyvlíkal.“

„Co by lidi dělali, tati, kdyby nebylo nás?“ ptá se chlapeček.

Je přemýšlivý, hloubat však není jeho úkolem. Kdyby se víc soustředil na střelbu, dávno mohl mít lepší výsledky. Dostal by nový materiál a někam by se posouval. Jak by se asi pak odvíjel Karlův příběh? Jak by se choval, kdyby mu srdce nelechtaly cvičné střely roztěkaného začátečníka?

„Nebýt nás, nejspíš by lidé vymřeli, anebo by začali cíleně pracovat na svém přežití. Jejich architektura i móda by vypadaly jinak, v jejich knihovnách by se prášilo na jiné knihy, i hudba by zněla odlišně, pokud by nezmlkla úplně. Vlastně by to už ani nebyli lidé, byly by to nějaké jiné bytosti. Možná se jimi stanou, jestli se jednou rozhodneme je opustit.“

„A proč bysme to dělali? Do koho bysme potom stříleli?“

„Co já vím…“ Otce začala synkova zvídavost unavovat. „Víš ty co? Teď se místo všetečných otázek zaměř na svůj úkol. Jak jsi daleko?“

Chlapeček se ošívá. Ví, že odpověď otce neuspokojí.

„Narodil se jim kluk. Hádají se. Ona se štěká i s jeho matkou a on je jak mezi dvěma ohni. Přemýšlí, kudy z toho ven, a nemá to lehký. Miluje toho kluka a to jsem mu žádnou střelou nepomáhal, fakt ne. Jak je to možný, tati?“

„Vlastní krev,“ odpoví otec a pohladí synka po hlavičce. „Já tě mám taky rád a nikdo mě ničím do srdce nepíchnul. Prostě jen proto, že jsi můj. Proto tě takhle cvičím a chci, aby z tebe něco bylo.“

„A co když i my máme svoje bohy, který nás říděj střelama nebo něčím jiným. A oni mají zase svoje a tak pořád dál až nakonec…“

„Až nakonec zjistíme, že ti poslední jsou ovládáni těma prvníma, takže kdo komu vlastně kraluje?“ zasměje se otec.

„Tebe to taky napadlo?“

„Nejsem tak hloupý, jak se ti zdá. Potíž je v tom, že pokud se pro samé přemýšlení přestaneme věnovat svojí profesi, vymizí ze světa láska. To si na triko nevezmu, takže – šup do práce! Až splníš další úkol, můžem si zase povídat. Kde je vůbec tvůj cvičný materiál?“

Chlapeček zaváhá. „Právě se rozvádí. Ale tak snadný to nebude, protože je tady to dítě, víš. Ona ho používá jako zástavu, vyhrožuje, a on se drží zpátky, i když mu hlava šrotuje na plný obrátky. Už má plán, jak se jí zbaví, aby nepřišel o dítě. Je tohle láska, tati?“

Otec zavrtí rezolutně hlavou. „Kdepak. Ještě máš co vylepšovat.“

Chlapec si povzdychne. Zkontroluje luk a šípy, místo na terč však myslí na vlastní srdce. Jestlipak i pro ně je někde připravena střela, která by ho proklála spolu s jiným srdcem? A v čí hrudi asi tluče to druhé? Ještě donedávna si neuměl představit (proč by to taky dělal?), že by měl rád někoho jiného než tátu. Ale dnes už není malým chlapečkem, aby mu stačil ke štěstí kus nabarveného papundeklu…

Karlovou náručí procházejí další ženy. Láska k okatému houseti, které se mu připletlo do cesty a několik nocí na něm vesele hopsalo (fakt dobrej sex!), vyšumí jako bublinky z načaté láhve šampaňského. Pak už se to nedá pít. Další.

„Moniku jsem opravdu miloval,“ přiznává po letech otci malého střelce.

„Tak proč to, sakra, mezi vámi tak rychle skončilo?“ Proč to skončí pokaždé?

„Jeden ve druhým jsme se zklamali. Já byl v tý době ještě ženatej, snášel jsem jí modrý z nebe, sliboval hory doly. Bojoval jsem naplno na dvou frontách a asi jsem to nezvlád. Nějak to úsilí ze mě vytlačilo všechnu něhu, začalo to bejt mezi náma banální, takový obyčejný přetahování, střet zájmů. Moc mě to bolelo, ale nešlo s tím nic dělat. Jak se tohle jednou stane, je lepší dát od toho ruce pryč. Přesto jsme spolu ještě jeli do Londýna. Samotný město mě nadchlo. V parlamentu měli třeba původní lavice… A ty luxusní obchoďáky! Jenže žádná sebeúchvatnější kulisa nemohla zastavit úpadek lásky a vášně. Totální útlum. Pokračovat v tom by bylo jako bydlet mezi čtyřma holejma stěnama, v kvartýru, ze kterýho zmizelo všechno, co ho dělá komfortní, útulnej nebo aspoň obyvatelnej. Rekonstrukce je nad lidský síly. Lepší je poohlídnout se po novým bejváku.“

„Než ho zase vyrabuje zvyk a všednost,“ poznamenal otec mladého střelce. Taky jsem měl v mládí podobný případ. Pěkně tvrdý oříšek. O vzplanutí nebyla nouze, zapaloval se až moc snadno a stejně rychle ten plamen uhasínal. Bylo to ve Španělsku, nějakej Don Juan. Nakonec jsem ho přece zdolal. Že láska netrvala dlouho, nebyla moje vina. Na smrt jsme všichni krátcí a tehdy tím spíš, že neznali tu věc, jak se tomu říká… antibiotika.

„Takhle si dobře odvedenou práci nepředstavuju,“ kritizuje svého syna. „Musíš se víc koncentrovat. Když budeš střílet, kam tě napadne, žádný pokrok neuděláš.“

Spokojený nebyl ani Karel. Romantická cesta do Řecka s Dášou skončila trapnou tahanicí o pár dolarů. Ani soužití se Zinou nedopadlo podle jeho představ. Když si bral půjčku na rekonstrukci domu, protože se k němu chystala se svými dvěma syny nastěhovat, možná už pochyboval. Jenže copak mohl nedostát svým slibům? Jakkoliv byly pošetilé, musel je splnit. Navíc byla Zina přesně podle jeho gusta. Načančaná princezna, poněkud sice v letech, na věku však Karlovi nezáleželo. Okouzloval ho zevnějšek vypiglovaný do podoby magazínové manekýny. Ale francouzská manikůra ani postava zformovaná liposunkcí nedokázaly zvrátit obvyklý průběh známosti. Čím se provinila tahle Zina? Ne, nepřestala o sebe dbát jako jedna z jejích následovnic. Jenom očekávala nemožné.

„Čekala jen to, cos jí celou dobu sliboval. Svatbu, společný život… Proč jim lžeš, když je ti jasný, že ty sliby nejsi s to splnit?“

„V tý chvíli tomu chci věřit! Udělal bych pro ně všechno na světě a tohle přání nemá s rozumem nic společnýho. V prvním nadšení z novýho vztahu jsem odhodlanej k nemožnýmu. Láska přece není chladnej kalkul.“

„Ani plytká euforie, kamaráde.“

„Tak co teda?“

„Co je ta láska, kterou jim rozdáváme?“ vyptává se rovněž mladý střelec.

„Na tohle ti, hochu, odpovědět nedokážu. V otázce lásky jsme stejně nevědomí jako lidé. Pracovat s ní ale musíme a oni ji musejí snášet, ať se nám to líbí nebo ne. Ber to jako sport. Tady mám terč a do něho se budu strefovat. Víc mě nezajímá.“

„Jenže mě to právě zajímá. Možná by věci pomohlo, kdybysme ji sami okusili…“

„To víš! A oni by pro změnu dostali do rukou luk a šípy a stříleli, jak je napadne. Takovej binec bych nechtěl vidět. Drž se svého řemesla a věř, že je to tak lepší.“

Mladý střelec však otci nevěřil. Toulal se Stromovkou, kolem se snášely k zemi zlaté lístky a jeho srdce svírala zvláštní křeč. Toužil, aniž věděl po čem. Hledal to ve větvích stromů i u jejich kořenů – a stromy netečně mlčely. Bylo to však výmluvné mlčení. Věděly své a nepotřebovaly se svěřovat. V záchvatech bezmoci střílel mladík do padajících lístků nebo cílil na psy, kteří pak na sebe vyskakovali a váleli se po trávníku jako jediné vášnivé klubko. Nad nimi se vznášely zasažené listy, roztouženě kroužily unaveným podzimním vzduchem a přistávaly na zemi jako letmé polibky. Hromady polibků mu šelestily pod nohama při každém kroku a on vypaloval své šípy hlava nehlava. Až jeden z nich proklál nepolapitelné srdce větru... Mocně zašumělo v korunách a na hlavu se mu spustil zlatý vodopád. Skupina osamělých tatarských javorů se rozkymácela jako v milostném roztoužení a z nejvyšších větví se s krákáním vznesly kavky. Dřív než vzrušený šelest odezněl v dálce, objevil se na konci aleje Karel se Zinou. Vykračovali si zavěšeni jeden do druhého jako zamilovaný pár, ale mladý střelec dobře viděl, že v nestálém Karlově srdci už začínají hlodat pochybnosti, ba přímo jistota, že ani tahle žena není ta pravá a že s ní zůstat nechce.

Ten den se setkali se Zininou kamarádkou Alicí, která jim měla poradit ve společném podnikání. Mladý střelec jen tak z rozpustilosti vypálil další ránu, ani tahle láska však nevydržela dlouho. Nevadí, jdeme dál. Po Alici následovala Magda.

„S ní to bylo fakt dobrý. Žádná láska, zato vodvaz. Skvělej sex. Třeba ve vířivce. Nejlepší, co můžeš zažít, vřele doporučuju…“

Otec mladého střelce vraští čelo. Žádná láska… A nejhorší je, že to vyjde nastejno, i když se tam náhodou nějaká objeví. Pramen brzy vyschne, není co pít, a místo aby se kopalo do hloubky a objevovaly spodní vody, jde se hledat jinam. Čím to, že voda vždycky tak rychle dojde? Je v tom přílišná hltavost, anebo nevhodný terén?

„Podívej,“ domlouvá po úvaze synovi. „Výkon máš dobrý, jenom musíš víc dbát o kvalitu. Dej si trochu práci s výběrem. Vhodná partnerka znamená polovinu úspěchu, ne-li celý. Ty střílíš, kdykoliv se ti nějaká zalíbí nebo připlete do rány. Takový postup vede ke krátkodobému úspěchu, jak se ukázalo. Dostals cvičný materiál, zkus o něm trochu zapřemýšlet, když tak rád filozofuješ. Tam je pes zakopán. Uvidíš, že výsledky na sebe nedají čekat.“

Tentokrát si vzal mladý střelec otcovy rady k srdci. Začal si svého cvičného materiálu víc všímat. Kdo vůbec je ten muž? ptal se sám sebe. Z umývače nádobí v Mekáči se vlastními silami vypracoval na slušně vydělávajícího podnikatele. Jeho firma vám poskytne všechny nezbytné služby pro domácnost i zahradu, od opravy vypínače až po kompletní rekonstrukci střechy. Karel se nenechá ničím zaskočit. Pokud si sám neví rady, zjedná si na to lidi, nikdy však neustoupí, nikdy neřekne ne – tohle my neděláme nebo to nejde. Takový muž si zaslouží mimořádnou ženu, která by se mu vyrovnala, ne kdejakou buchtu, co se o něho ošmýkne a pak nechá jeho lásku uvadnout. Otec měl pravdu, náhodný výběr na základě zevnějšku a dostupnosti přinese zákonitě zklamání. Je třeba nejen dobře mířit, především dobře vybírat. A tak mladý střelec zavrhne několik černovlásek a dvě blondýny, po kterých by byl dřív bez rozmyslu vypálil.

Karel nestačí uspokojovat své zákazníky. Je pracovitý a na ženy nepomýšlí. Až přijde jedna skvělá zakázka – dokončení bazénu za desítky tisíc u domu za miliony… Kdo by nebyl z takovýho kšeftu nadšenej? Že ho zadala celkem pohledná panička, je jenom bonus navíc. Co je v domě, není pro mě. Karel je odhodlán chovat se profesionálně. Mladý Amor ovšem taky… Na paničku je nejen pěkný pohled, je solidně zabezpečená, a co je úplně neuvěřitelné – ona své věci rozumí! Diskutuje s Karlem co a jak ohledně bazénu, pře se s ním a je vidět, že jí to docela pálí. Nemá tedy ve svý upravený hlavičce jen módu a piliny. To ocenil jak Karel, tak jeho osudový střelec. Pak už stačilo jen vyčkat na vhodný okamžik…

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jenom vítr.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.