Příhody z notového sešitu

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Radek Huštan

Příhody z notového sešitu – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Předmluva

Vážení milovníci hudby, talentovaní umělci, hudební géniové a v neposlední řadě amúzikové, příběhy v této knize vám ukážou hudební svět trochu jinak, než ho znáte. Zjistíte, že noty nejsou jenom černobílé, že není hudba všechno, co se zpívá, a že ne vždy záleží jen na talentu. Pohádky o muzikantech, hudebních nástrojích a písničkách se vám snad stanou nejen zdrojem zábavy, ale i inspirace a poučení. Všechny příběhy byly napsány podle skutečných událostí, ale jména hrdinů, ladění hudebních nástrojů a tóniny skladeb byly v zájmu ochrany osobních údajů změněny.

O prvních tónech

Svět je plný hudby, písní, oper, symfonií a dobrých i špatných zpěváků a hudebníků. Nebylo tomu tak vždy. Nejstarší filmy jasně svědčí o tom, že dříve svět býval němý a černobílý. Před mnoha a mnoha lety náš svět ovládaly tři neduhy – Nuda, Ticho a Smutek. Žádný člověk se nesmál, všude panovalo ticho, a přestože lidé znali tisíce textů, nikdo nezpíval. Svět byl tak pochmurný, že jednoho dne už nevyšlo ani slunce. Tak by tomu asi bylo dodnes, kdyby se o lidských trápeních nedoslechly hudební nástroje.

Hudební nástroje obývaly říši, která se jmenovala Notová republika. Žily v ní všechny nástroje od dřívek přes xylofon, housle, flétnu, kytaru, klavír až k varhanám. Nástroje ale neznaly žádnou písničku, takže jejich hraní za moc nestálo. Vydávaly jen nejrůznější zvuky, přesněji hluky jako břink, písk, bum, prásk, hůů, a hlavně nesmíme zapomenout na blempc.

Vyprávění o třech neduzích se neslo světem, až došlo do Notové republiky. To už bylo hodně upravené, a hlavně přibarvené. Neduhů bylo prý čtyřicet a nebyly to neduhy, ale loupežníci. A pak se ještě povídalo něco o Alibabovi, ale to není důležité. Tak se povídačka dostala i k jedněm housličkám a ty si řekly:

„Tak se to přece nemůže nechat! Jde se lidem na pomoc!“ Housličky vzaly smyčec, to namísto vycházkové hole, a vydaly se na dlouhou cestu do světa lidí.

Šly a šly a hrály si do kroku:

„Fidli, fidli. Fidli fidli, vrz, fidi.“

Najednou to zaslechla kytara, a tak se zeptala:

„Kam jdete, housličky?“

„Pomoct lidem od čtyřiceti neduhů!“

„Tak to já jdu taky. Ale musím si s sebou vzít podnožku!“ zabrnkala kytara.

Tak šly nástroje dva a hrály si do kroku:

„Fidli, drnky, fidli, bzzzz. Fidli, drnky, fidly, drnky.“

Uslyšel je kontrabas a taky se optal:

„Kampak jdete?“

„Pomoct lidem od padesáti neduhů!“

„Tak to já jdu s vámi. Ale pomalu! Já chodím zásadně a výhradně v celých notách!“ zabručel kontrabas a šel.

Tak šly tři a hrály si do kroku:

„Fidli, drnky, brum. Fidli, drnky, brum. Fidli, drnky, brum.“

Pak je uslyšel pozoun a taky se zvědavě zeptal:

„Kampak si vykračujete?“

„Pomoct lidem od šedesáti neduhů!“

„Tak to já jdu také. Ale dáme si občas přestávku! Sem tam musím popadnout dech,“ zatroubil pozoun a šel.

Jistě si umíte představit, jak to pokračovalo. Postupně se přidávaly další nástroje: saxofon, klarinet, činely, violoncello, harfa, triangl a spousta dalších, až kráčelo celé procesí. Jenom s bubnem to bylo trochu jinak. Jak je uslyšel, vyzvídal:

„Kam to všichni jdete?“

„Pomoct lidem od sto sedmdesáti neduhů,“ odpověděly sborově nástroje.

„Tak ale okamžitě běžte z mého trávníku!“ zarachotí starý buben.

Nástroje šly tedy dál, ale bez bubnu.

Došly až do středu lidského světa a tam se rozmýšlely, co podniknou.

Lidé mezitím začali vycházet z domů a koukali, co se děje. Tolik hudebních nástrojů pohromadě ještě nikdo neviděl. Vždy třeba jen jeden, když přijel cirkus, a to se za to muselo zaplatit ještě 250 Kč. Všichni byli zvědaví a mohli si krk vykroutit, protože taková podívaná v jejich nudném světě ještě nebyla.

V tu chvíli začal první z neduhů ztrácet pevnou půdu pod nohama. Nuda se v tom rozruchu po kouscích rozpadala v prach. Mizela v zemi, až se nakonec dočista ztratila. Zůstal po ní jenom článek v hudebním magazínu.

„Hurá! Sláva! První neduh je pryč!“ volaly nadšené nástroje jeden přes druhý. To jim dodalo pořádný kus odvahy. Jeden neduh už byl pryč, tak zbývaly ještě dva.

Nástroje se semkly k sobě a začaly společně hrát, vlastně zatím jen hlučet, protože hrát neuměly. Vydávaly jen ohlušující rámus:

„Bum. Prásk. Fidli. Drnky. Břink. Písk. Bum. Tram. Pam. Hůů. Blempc.“

To ale bohatě stačilo na to, aby se druhý neduh k smrti vylekal. Ticho hrůzou vyskočilo vysoko do vzduchu. Když to lidé uviděli, začali také křičet na celé kolo. Vlna hluku unášela Ticho pryč, až zmizelo ve tmě za obzorem. Navždy ale zůstalo ve vzpomínkách a snech učitelů hudební nauky.

„Hurá! Sláva! Druhý neduh je pryč!“ volali nadšení lidé jeden přes druhého.

Ale ne na dlouho. V lidském světě stále zůstal ještě jeden neduh - Smutek.

Nástroje už ale nevěděly co dělat a i lidé byli v koncích. A kde se vzal, tu se vzal, přišel jim na pomoc nápad:

„Nástroje umí hrát a lidé znají slova, když se to dá dohromady, vznikne něco jedinečného, a Smutek zmizí raz dva.“ Smutek se leknutím až rozkašlal, když to slyšel.

„Co tak jedinečného by mohlo vzniknout? Že by surfovací prkno s motorem? Revolver, co střílí za roh? Polštář se zabudovaným slunečníkem? Počkat, to všechno už vlastně vymysleli,“ říkal si Smutek, „tak to bude neprůsvitné okno!“

Starší, mladší, kluk nebo holka, každý si vzal jeden nástroj a na koho nevyšlo, tak ten aspoň zpíval.

Smyčcové nástroje začaly hrát veselou melodii a smutek trochu znejistěl. Přidaly se dechy a Smutek se začal poděšeně rozhlížet. Pak se zapojily klávesové nástroje a Smutek zachvátila panika. Doplnily je bicí a všichni začali zpívat. Píseň nabrala správné tempo, rytmus a sílu. Bylo to opravdu jedinečné. To, co vzniklo, to byla hudba!

Smutek jen vzdechnul, mrknul a pak se najednou ozvalo „lup“ a „šup“ a Smutek byl pryč.

Obloha se rozjasnila a ulice zalila líbezná, hřejivá, veselá hudba.

„Jak se vám jen odvděčíme?“ ptali se lidé hudebních nástrojů.

„Chceme s vámi zůstat už navždy!“ řekly hudební nástroje.

„Ano, ano!“ volali všichni nadšeně.

Hudební nástroje přišly na to, že bez lidí pořádnou hudbu nezahrají. A lidé zjistili, že s nástroji jim je veseleji. Chvíli to samozřejmě trvalo, než se lidé s hudebními nástroji sžili. Ještě dnes když potkáte nový nástroj, hned si s ním nerozumíte. Ale teď už na to soužití a dorozumívání máme školy.

Tři neduhy se sice podařilo zahnat, ale i tak stále zkouší proniknout do našeho světa. Proto je dobré mít u sebe stále nějaký hudební nástroj nebo znát veselou písničku a hudbou neduhy jednoduše zahnat.

O rozbitých housličkách

Jednou, někde v Itálii, žily malé housličky. Narodily se v obchodě s hudebními nástroji a jinými nezbytnými domácími potřebami. Byly hrozně neposedné a pořád se smyčcem pošťuchovaly s ostatními nástroji.

Jednou do toho obchodu přišel tatínek s malým chlapcem a povídá: „Já bych chtěl pro syna nějaký hudební nástroj. Bene pasta koloseum a ať to moc nestojí.“

„Tak to jste na správném místě,“ odpověděl pan prodavač.

Začal vytahovat různé nástroje a ukazoval chlapci, jak se na ně hraje. Předváděl klavír, kytaru, buben, G klarinet i Es klarinet, flašinet, ale nic nebylo to pravé.

„Víte, on je chlapec trochu neposedný, chtělo by to nástroj, u kterého by se mohl pořádně hýbat,“ řekl tatínek.

„Počkejte, něco mě napadlo,“ řekl prodavač a zmizel ve skladu, ze kterého se doposud ozýval hrozný rámus.

Malé housličky tam zrovna hrály s pikolou na honěnou. Taktovka se snažila celou situaci uklidnit a vykřikovala:

„Dost! Stop! Uklidněte se!“

„Na tak malý klacík jsi nějaká panovačná,“ posmívaly se housličky.

„No dovolte, nejsem klacík, jsem taktovka. Takže panovačnost je moje přirozenost. Navíc já jsem ta nejpanovačnější taktovka na světě!“

Pan prodavač si hádky nevšímal, jako nindža se vyhnul třem právě okolo letícím činelům, chytil housličky a pospíchal zpět, aby je ukázal chlapci.

„Tohle bude to pravé,“ ujišťoval tatínka prodavač.

Chlapec chytil housličky pod bradu a zahrál smyčcem několik více než falešných tónů. Těžko říct, čí to byla vina, jestli housliček, nebo chlapce, ale hned sundali smyčcem keramickou vázu ze stolu a ta se rozlétla na všechny strany.

„Myslím, že se k sobě náramně hodíte!“ potvrdil rozčílený pan prodavač.

Housličky se chlapci líbily, tak je tatínek zaplatil, vázu samozřejmě také, a šli domů. Housličky sice měly nějaké námitky, třeba:

„Musíme koupit i další nástroje, a to zejména cimbál, protože s cimbálovkou to je teprve ta pravá zábava!“

Když odešli, prodavač se jen zaradoval, že se neposedných housliček konečně zbavil.

Doma chlapec cvičil jedna báseň. Hrál s housličkami na koncertech i kamarádům jen tak pro potěšení. A tak uběhl nějaký čas.

Chlapec povyrostl, housličky dostaly trochu rozum, ale opravdu jenom trochu, a skladbičky začaly být těžší a potřebovaly více času na nacvičení.

„Nebaví mě pořád cvičit, chci hrát fotbal, to mi jde samo.“ lamentoval chlapec a housličky na to odehrály:

„Uuuvvvííí vvvrrrzzz uuuááá…“ úplně ztratily řeč, už vydávaly jen zvuk kočky tahané za ocas.

Nato chlapec silně zatáhl smyčcem a housličky strašlivě zakřičely:

„Vvvvrrrrrrrzzzzzzzuuuuuuííííííííí…“ bylo to slyšet až na ulici.

„Pomoc, pomoc! V tom domě je strašidlo!“ křičeli lidé venku.

Chlapce se to hrozně dotklo. Naštval se a vší silou praštil s housličkami o zem. Housličky se rozskočily na dva kusy. Držely je pohromadě jen struny. Hrát už na ně nešlo. A tak když šel chlapec s kluky zase hrát fotbal, chtěl je vyhodit do popelnice. Ale objevil se nečekaný problém.

„Patří housle do plastu, skla, nebo papíru?“ uvažoval chlapec. „Vážně nevím. Nechám je vedle popelnic, ať si s tím poradí někdo jiný.“

Housličky už myslely, že je s nimi konec. Naštěstí na nich z kovu nebylo skoro nic, takže je nikdo neodnesl do sběrny, a měly aspoň malou naději, že se objeví zachránce a ještě uniknou hudebnímu nebi.

Náhodou šel kolem jeden pán. Vyhazoval do popelnice krabici od pizzy a najednou uslyšel:

„Uvi uvi uvíííí. Uvi uvi uvíííí….“

„Kdo to tady naříká?“ zeptal se pán a znovu poslouchá.

„Uvi uvi uvíííí. Uvi uvi uvíííí….“

„U všech kapel! To jsou housličky! Kdo vám to udělal?! Pojďte, vezmu vás k sobě a zjistím, co se dá dělat.“ vzal je do náruče a pospíchal domů.

Pán rozložil housličky v kuchyni na stůl. Vůbec nástrojům nerozuměl, jediné nářadí, co měl doma, byl šroubovák, který byl už několikrát ohnutý, takže ani šroubovák nepřipomínal. Pán byl ale pevně rozhodnutý housličky zachránit.

Šel do obchodu, koupil si nové nářadí a knížky o práci se dřevem. Pak šel do obchodu znova, protože zapomněl koupit pečivo. A pak se konečně pustil do práce.

Chtěl začít s něčím jednoduchým, tak zkusil nejdříve vyřezat obyčejnou kostku. Byla docela šišatá. Výhodou bylo, že když se s ní hodilo, tak padala buď šestka, nebo pětka, jiné číslo nepadlo. A jak víte, abyste třeba vyhráli „Člověče nezlob se“, potřebujete někdy i jedničku.

„Zpět k popelnicím. Rychle zpět k popelnicím!“ křičely housličky a začaly se sunout ven, když viděly ten řezbářský um.

Ale pán se nevzdával. Zadržel housličky a zkoušel to dál. Každý den pracoval dlouho do noci. A když už měl jednou ze dřeva vyrobeno veškeré vybavení domácnosti, věděl, že se může pustit do opravy housliček.

Začal je lepit dohromady, rozbité dřevo nahradil novým, dal jim nový lak, nové struny, namazal ladící kolíčky a tak pracoval a pracoval, až byla půlnoc. Až ve tři hodiny byl s prací hotov a okamžitě únavou usnul.

Ráno toho pána vzbudil nějaký hluk. Otevřel oči a co nevidí. Na podlaze rozbitá váza a po pokoji poskakují housličky. Ze stolu na zem, ze země na židli, z židle na lustr, s lustrem na zem… a tak pořád dokola. Pán okamžitě vyskočil z postele a začal se radovat, že se práce zdařila. Tancoval s housličkami po pokoji a volal: „Hurá, hurá!“ A housličky zase: „Sláva! Hurá!“ a hned začaly vymýšlet, „Co takhle že bys postavil varhany? To by byla zábava…“

O tom zda v bytě onoho pána vznikly varhany, nejsou bohužel dostupné informace, ale je známo, že z těch dvou se stali nerozluční kamarádi. A zpráva o dovednostech právě zrozeného nástrojáře se mezi lidmi šířila jako hudba v kostele. Ten pán se začal výrobou a opravami hudebních nástrojů živit. Takže z něho byl, a jestli někdo řekne, že houslista, tak dostane smyčcem přes prsty, byl z něho houslař, to je člověk, který vyrábí housle. A nebyl to ledajaký houslař, jeden z nejznámějších, Antonio Stradivari.

O zvláštním zákazu v ZUŠ

Každá škola je plná všelijakých příkazů, zákazů, doporučení, bezpečnostních opatření a tak podobně. Jinak tomu není ani v hudebních školách. Ovšem v jedné hudební škole mají vedle běžných pravidel, jako je zákaz kouření a vyklánění se z oken ještě jeden zvláštní zákaz a to, zákaz žvýkaček. Bůhví proč tam je ještě zákaz mexických kapel, ale teď k těm žvýkačkám. Do té školy totiž jednou chodila na flétnu dívenka, Markétka, a ta strašně milovala žvýkačky. Všechny možné příchutě, citronovou, mentolovou, jablkovou, ale ze všech nejvíc měla ráda jahodovou. Do hodin flétny chodila vždycky se žvýkačkou. Její paní učitelku to velice zlobilo, pokaždé musela Markétce na začátku hodiny říkat, ať žvýkačku vyplivne. Markétka to dělala nerada, ale vždy poslechla.

„Vyplivni prosím tu žvýkačku, vždyť ta flétna bude celá ulepená. Ještě se ti ucpe a kdo to pak bude čistit.“

„Ale té žvýkačky je škoda.“ namítala smutně Markétka.

„No nedá se nic dělat, máš si tu žvýkačku brát až po hodině.“

Ovšem jednou Markétka dostala novou žvýkačku s úplně jedinečnou příchutí, vanilkovou. Věděla, že jí za chvilinku začíná hodina flétny, ale měla na tu žvýkačku takovou chuť, až to nevydržela a celou, nejdřív omylem i s obalem, si ji strčila do pusy. Je nutné poznamenat, že ta žvýkačka byla opravdu výborná. V nezávislém průzkumu spotřebitelů byla vyhodnocena jako druhá nejlepší na trhu a doporučilo ji osm z deseti dětí.

Na hodině pak paní učitelka zase řekla:

„Markéto, vyplivni tu žvýkačku!“

„Ale já mám dneska úplně novou, jedinečnou…“

„Bez diskuze!“ skočila Markétce do řeči paní učitelka.

A tak se Markétka otočila ke koši a tu žvýkačku… nevyplivla. Nechala si ji a začala hrát. Markétka hrála, hrála, hrála, tuhle chyba, tamhle špatný nádech a pak se to stalo. Teď si všichni myslíte, že je to jasné, stalo se to, před čím ji paní učitelka varovala, flétna se ucpala… Omyl! Stalo se něco mnohem horšího. Markétka dohrála první z dvaatřiceti zadaných etud a chtěla odložit flétnu, ale ta se jí přilepila k puse a vůbec nešla oddělat. Paní učitelka se nechápavě podívala a zeptala se:

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Příhody z notového sešitu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.