Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. Jarmila Kelnarová, PhD.

PSYCHOLOGIE 2. díl
Pro studenty zdravotnických oborů

Hlavní autorka:
PhDr. Jarmila Kelnarová, PhD.

Spoluautorka:
Mgr. Eva Matějková, Ph.D.

Recenze:
Mgr. Jana Uhrová

Autorky děkují za cenné rady a podporu při zpracování učebnice PaedDr. Marii Blahutkové, Ph.D.

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

© Grada Publishing, a.s., 2014
Fotografie:
– obr. P1–P26, P31–P40 Ing. Jan Grepl
– obr. P27–P30 Mgr. Petra Šperlingová
Obrázky 1–9 podle předloh autorek upravil Karel Mikula.
Cover Photo © fotobanka allphoto, 2014

Vydala GRADA Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 5441. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. Ivana Podmolíková
Sazba a zlom Karel Mikula
Počet stran 128 + 20 stran barevné přílohy
1. vydání, Praha 2014

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Názvy produktů, firem apod. použité v této knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-247-3600-6

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-9104-3 (pro formát PDF)
ISBN 978-80-247-9105-0 (pro formát EPUB)

Úvod

Milí studenti,

dostáváte do rukou odbornou učebnici Psychologie 2. díl – pro studenty zdravotnických oborů, která je nutná pro přípravu na povolání především ve zdravotnictví.

Kapitola Psychologie osobnosti je věnovaná biologickým a sociokulturním determinantám osobnosti, dále vlastnostem a typologii osobnosti. Pozornost je věnována jednomu z nejdůležitějších objevů Sigmunda Freuda, a to nevědomí. Děje a konflikty, které v nevědomí probíhají, jsou příčinou chyb, jichž se člověk dopouští. Této problematice se věnuje podkapitola Modely osobnosti.

V populaci se můžeme setkat s osobou, která trpí duševní poruchou nebo poruchou osobnosti. V kapitole Duševní poruchy a poruchy osobnosti je nabídnuta možnost orientovat se v Mezinárodní klasifikaci nemocí. Uvádíme zde etiologii a terapii duševních poruch.

Pro hodnotovou orientaci člověka je velmi důležité sebepoznání a sebehodnocení, této problematice se věnuje stejnojmenná kapitola.

Kapitola Psychologie zdravotníka se zabývá nejen požadavky na osobnost zdravotníka, jeho vlastnosti, profesionální chování, ale upozorňuje i na rizika vzniku syndromu vyhoření u této pomáhající profese.

Přístup zdravotníků k nemocným ovlivňují i choroby pacientů, které působí na psychiku nemocných. Zdravotník musí mít vědomosti o tom, jak může pacient reagovat na nemoc, musí znát faktory, které prožívání nemoci mohou ovlivnit. Iatrogenie může nemocného poškodit, u tohoto pacienta se mohou objevit stavy neurotické, dokonce až suicidální, je proto velmi důležité, aby zdravotníci toto pesimistické chování nemocného včas rozpoznali. Zvláštnostem přístupu k nemocným je věnovaná kapitola Psychologie nemocných.

Zdravotník by měl být člověk s vysokým morálním vědomím, musí znát etické principy péče o pacienta, lidská práva. K nemocným je nutné chovat se s úctou, evalvačně, profesionálně empaticky a v jednání zdravotníka by měl být znát altruizmus. S touto problematikou seznamuje kapitola Základy etiky, kde se můžete dočíst, jak je to s Hippokratovou přísahou a za jakých okolností může probíhat výzkum ve zdravotnictví.

V nemocnicích se setkávají pracovníci pomáhajících profesí s dospělými, ale ošetřovatelská péče se týká i malých pacientů, tedy dětí. Psychologicko-pedagogickému přístupu při práci s dětmi je věnována poslední kapitola.

Učebnice obsahuje učivo, které vychází ze schválených Rámcových vzdělávacích dokumentů Ministerstva školství, mládeže a tělovýchovy ČR. Navazuje na učebnici Psychologie 1. díl – pro studenty zdravotnických oborů.

Psychologie 2. díl – pro studenty zdravotnických oborů – je věnována především osobnosti, vlastnostem, sebepojetí, sebepoznání a může pomoci k poznání, zda vůbec při výběru povolání byla vaše volba šťastná. Vykonávat povolání pomáhající profese mohou lidé psychicky velmi silní, morálně zdatní, obětaví, optimističtí, pracovití, laskaví k lidem a se smyslem pro humor.

Učebnice vznikla na základě uvedené literatury, kterou doporučujeme pro hlubší osvojení vědomostí prostudovat. Jednotlivé kapitoly vznikly také na základě zkušeností při práci s nemocnými v nemocnici a ve speciálních zařízeních.

Při výkonu pomáhající profese si přejeme, abyste se řídili heslem „Salūs et sanitās hominum“. Na práci ve zdravotnictví je třeba se připravit nejen po stránce odborné, psychologické, pedagogické, sociální, právní a etické, ale především lidské. Toto povolání je posláním, a to byste si měli uvědomit.

Autorky

1Psychologie osobnosti

Cíl

Po přečtení této kapitoly budete schopni:

■vymezit pojem osobnost,

■vymezit biologické a sociokulturní determinanty osobnosti,

■vyjmenovat vlastnosti osobnosti,

■znát základní typologie osobnosti,

■orientovat se v modelech osobnosti,

■vymezit vlivy působící na osobnost.

Člověk je složen z biologické, psychosociální a spirituální (duchovní) složky osobnosti. Jako biologická bytost je charakterizován svojí tělesnou konstitucí, vzpřímenou postavou, schopností se pohybovat po dolních končetinách a schopností používat své horní končetiny k práci, což má veliký význam při jeho dalším poznávání okolního světa. Získávání informací o okolním světě mu dovoluje vyvinutý mozek, který mu zároveň umožňuje podle svých potřeb okolní svět přetvářet.

Psychologie osobnosti umožňuje člověku sebepoznání, sebepojetí, usnadňuje chápat vývojové změny mezi jednotlivými generacemi, které se dotýkají nejen myšlení, chování, ale i stylu života.

Člověk jako sociální bytost je zařazen do společnosti lidí, mezi kterými se učí žít, od nichž získává nové vědomosti, dovednosti, návyky. Od lidí se učí poznávat okolní svět, samostatně a kriticky myslet, pracovat, učí se rozumně rozhodovat, jednat. V interakci mezi lidmi se naučí uvědomovat si sám sebe, své přednosti, schopnosti, naučí se vytyčovat si životní cíle a jít odvážně za jejich uskutečňováním. Člověk jako osobnost se v interakci s prostředím a mezi lidmi neustále může zdokonalovat a utvářet.

„Přirozeným spojencem vědecké racionality je hodnotová orientace na svobodu, rovnost a solidaritu, která je vlastní naší spirituální tradici. Patří sem i snaha o osobní vyjádření vlastní autentické zkušenosti se světem a se sebou samým“ (Říčan, 2010, s. 12). Duchovní dimenze osobnosti se týká také charakteristik kladných (např. láska, odpovědnost, obětavost), ale je třeba myslet i na negativní hodnoty ve světě lidí, jako je závist, nenávist, škodolibost aj.

Definicí k pojmu osobnost je mnoho, uvedeny jsou pouze dvě, ale zato velmi výstižné.

„Osobnost je člověk jako společenská bytost, individuum, které plní určitou společenskou roli a má určitou společenskou pozici“ (Štefanovič, Greisinger, 1985, s. 125).

„Člověk je osobností tehdy, když má svou tvář, když je autorem svých činů, když nekopíruje a nenapodobuje, ale když zodpovědně stojí za tím, co dělá, když jedná s vědomím důsledků svých činů. (…) Osobnost je dána především tím, co činí, jak se staví k druhým lidem, ale také tím, jak dovede komunikovat se svým nitrem a kontrolovat svou činnost svým svědomím a tím, jak uvědoměle, odpovědně a ohleduplně řeší úkoly svého života“ (Smékal, 2009, s. 28).

1.1Charakteristika osobnosti

Osobnost jako jedinečnou a neopakovatelnou bytost charakterizují především tyto volní vlastnosti:

■Cílevědomost – je dána tím, že člověk podřizuje své jednání, chování a myšlení jasně stanovenému cíli, kterého chce dosáhnout (obr. P1).

■Zásadovost – projevuje se tak, že se člověk ve svém jednání, chování a myšlení drží pevných zásad, které odpovídají jeho morálnímu přesvědčení, své názory rychle nemění, je stálý ve svém rozhodování (obr. P2).

■Vytrvalost – spočívá v tom, že člověk při dosahování svých cílů dokáže překonávat překážky a neustupuje, i když mu často „hážou klacky pod nohy“ nemorální lidé, neúspěch ho neodradí od dosažení cíle. Veliká vytrvalost bývá označována jako houževnatost. Zápornou volní vlastností je tvrdohlavost, kdy člověk jde za svým cílem, kterého nemůže dosáhnout, a nedá ani na dobré rady ostatních (obr. P3).

■Rozhodnost – schopnost rychlého řešení úkolu/problému na základě rozumné úvahy. Své rozhodnutí umí člověk změnit v jednání a v čin.

■Samostatnost – člověk se rozhoduje samostatně na základě vlastních názorů, zkušeností a vědomostí, nenapodobuje jiné, samostatně si určuje cíle. Jde o zodpovědného člověka, který dá i na dobré rady a zkušenosti jiných, jejich správnost však sám uznává (obr. P4).

■Iniciativnost – projevuje se tím, že člověk je sám aktivní, nejedná jen na rozkaz a pokyny druhých.

■Sebeovládání – projevuje se v zadržení a ovládání takových projevů jednání a chování, které by mohly ztížit nebo znemožnit dosažení vytčeného cíle. Nedostatek při sebeovládání se projevuje v komunikaci, člověk neovládá své citové a řečové projevy, nemusí ovládat ani pohybové projevy, neumí zvládat bolest, smutek, strach, pohodlnost aj. (obr. P5).

■Kreativita – projevuje se originálními nápady při vytyčování nových cílů, při řešení problémů. Nápady jsou jedinečné a přínosné nejen pro jedince, ale často i pro společnost.

1.2Biologická a sociokulturní determinace osobnosti

Mezi biologické determinanty osobnosti řadí Nakonečný (2009) tyto:

■Mechanizmy učení a evolučně preformované programy chování

■Specifická stavba a funkce nervové a humorální soustavy

■Dědičnost

Biologickou determinací osobnosti rozumíme genetickou výbavu. Vrozená vybavenost člověka je individuálně velmi odlišná. Dědičnost je tedy přenos vlastností z jedné generace na druhou, nositeli dědičnosti jsou geny. Zděděné vlastnosti však mohou být výchovou a prostředím dále utvářeny.

Člověk se rodí do prostředí, které představuje určitou kulturu, systém životních podmínek. V sociokulturním prostředí se člověk učí pohybovat, mluvené a psané řeči, hygienickým návykům, pravidlům slušného chování aj. První vliv kultury zprostředkovává narozenému dítěti rodina. Rodina jako instituce je přítomna ve všech kulturách světa a má pro vývoj člověka nezastupitelné místo. Rodina seznamuje dítě s normami chování, myšlení, se zákony, s módou, se zvyklostmi, s tradicemi. Přísná výchova spojená s tresty a zákazy může způsobit odpor dětí proti společenskému řádu a projeví se např. extravagantním oblékáním, úpravou účesu, odrazí se i v chování. Sociokulturní prostředí má nesmírný význam při utváření osobnosti.

1.3Vlastnosti osobnosti

Osobnost se vyznačuje mnoha vlastnostmi. Vlastnost osobnosti se projevuje stálým chováním jedince, jejími znaky jsou stálost, převládání, časové trvání, polarita. Vlastnosti mohou záviset na mnoha faktorech, např. na pohlaví či věku. Pro danou osobnost jsou její vlastnosti typické. Můžeme se setkat po letech se známým člověkem a budeme konstatovat, že je stále takový, jaký byl. Osobnost je sice dynamická, neustále se mění v souvislosti s vývojem, ale i relativně stálá, její vlastnosti jsou zachovány.

Vrozené vlastnosti osobnosti

Vrozené vlastnosti osobnosti jsou dědičně podmíněny. Týkají se vyšší nervové činnosti a tělesného organizmu. Zděděné nebo vrozené zvláštnosti vyšší nervové soustavy se projevují v temperamentových vlastnostech a vlohách. Zděděné nebo vrozené tělesné zvláštnosti se projevují ve vzhledu, vzrůstu, v náchylnostem k chorobám.

Temperament člověka se projevuje v prožívání i chování, poznamenává emocionální život a motoriku člověka. Vlastnosti temperamentu jsou považovány za vrozené. „Temperamentem označujeme souhrn vlastností organismu, které určují dynamiku a intenzitu celého prožívání a chování osobnosti“ (Štefanovič, Greisinger, 1985, s. 130).

„Vlohy jsou vrozené anatomicko-fyziologické zvláštnosti člověka, na jejichž základě se vyvíjejí schopnosti“ (Štefanovič, Greisinger, 1985, s. 132). Jde o zvláštnosti týkající se organizmu (např. štíhlá postava), zvláštnosti smyslových orgánů a zvláštnosti stavby a činnosti centrální nervové soustavy (např. pohyblivost).

Získané vlastnosti osobnosti

V průběhu individuálního vývoje na základě interakce s prostředím, výchovy a sebevýchovy může člověk získat tyto vlastnosti: schopnosti, zájmy, charakter, vlastnosti psychických procesů a stavů.

Schopnosti nejsou vrozené, rozvíjejí se při činnostech a jsou historicky podmíněné, zajišťují lepší výkon než průměrný. „Schopnostmi nazýváme vlastnosti osobnosti, které jsou předpokladem pro úspěšné vykonávání nějaké činnosti“ (Štefanovič, Greisinger, 1985, s. 133).

„Schopnost je soubor předpokladů nutných k úspěšnému vykonávání určité činnosti nebo dovednosti, schopnosti se vyvíjejí na základě vloh učením; dělí se na psychomotorické, vjemové a intelektové“ (Hartl, Hartlová, 2010, s. 526).

Názory na schopnosti nejsou psychology definovány jednotně. Je názor mnoha psychologů, že schopnosti jsou vlastnosti vrozené.

„Schopnosti se rozvíjejí na základě vrozených, z velké části dědičných předpokladů“ (Říčan, 2013, s. 244).

„Schopnosti mají svůj vrozený dispoziční základ, nazývaný vlohy. Vlohy jsou potencialitami, možnostmi, které se mohou, ale také nemusí aktualizovat ve skutečně vykazované schopnosti. Záleží to na interakci s prostředím, na jeho podnětnosti. A v souladu s tím také na usilovnosti dotyčného jedince“ (Helus, 2011, s. 161).

Stupně schopností

■Nadání (nadprůměrné výkony v dané činnosti)

■Talent (vynikající výkony v oboru)

■Genialita (mimořádně rozvinutý talent umožňující vytvořit epochální díla)

Dělení schopností

■Obecné – jde o moudrost, soudnost, spojovány jsou s obecnou inteligencí.

■Specifické – jde o herecké, řečnické schopnosti, umožňují vykonávat speciální činnosti.

■Primární – podmiňují rozvoj ostatních schopností, jde o schopnosti vnímání, představivosti, psychomotoriky, emocionality, intelektu.

■Sekundární – rozvinuly se na základě primárních schopností, jde o schopnost číst, psát aj.

Zájmy se mohou v průběhu života měnit. Jde o aktivní úsilí člověka zabývat se předměty nebo činnostmi, které jsou pro něj zajímavé z hlediska poznávacího, ale i emocionálního. Zájmy obohacují člověka nejen o nové vědomosti, dovednosti, ale přinášejí i radost, uspokojení, uvolnění, relaxaci. Zájmy mohou být materiální, společenské a duchovní/kulturní, jsou hodnoceny i podle svých vlastností, tj. podle šířky, hloubky a stálosti. Zájmy člověka pozvedají, mohou však při své jednostrannosti i brzdit.

Charakter představuje morální profil člověka. Jde o vlastnosti, které se projevují v chování, jednání, myšlení a v činech. Jde o mravní hodnotu člověka, projevující se ve vztazích k lidem, k práci, k sobě samému, k okolnímu světu, k řešení problémů a k překonávání překážek (Hartl, Hartlová, 2010). „Charakterem označujeme souhrn těch psychických vlastností osobnosti, které se projevují v mravní stránce jejího chování a jednání“ (Štefanovič, Greisinger, 1985, s. 137).

Vlastnosti psychických procesů a stavů také patří k charakteristice osobnosti. Vytvářejí se během individuálního vývoje člověka. Jde např. o vlastnosti paměti (trvalost, šířka, pohotovost), vlastnosti myšlení (přesnost, šířka, hloubka, kritické myšlení). Osobnost charakterizují i trvalejší stavy, např. roztržitost, únava, tréma.

1.4Typologie osobnosti

Klasická typologie

Nejstarší teorii temperamentu vypracoval řecký lékař a filozof Hippokrates (460–377 př. n. l. žijící na řeckém ostrově Kós) a později ji upravil Galénos (2. stol. př. n. l.). Podle ní jsou v těle čtyři tekutiny: krev (řecky sanguis), žluč (řecky cholé), černá žluč (řecky melan cholé) a hlen (řecky flegma).

Podle převládající tekutiny v těle vznikají čtyři typy temperamentu:

■Sangvinik – člověk duševně rychlý, pohyblivý, veselý, společenský, optimista, snadno u něho vznikají a rychle se střídají nepříliš hluboké city (obr. P6).

■Cholerik – člověk výbušný, těžko se umí ovládat, vznikají u něj silné emocionální reakce, je dráždivý, vzteklý, snadno se rozhněvá, hněv však nemá dlouhé trvání (obr. P7).

■Flegmatik – je pomalý, klidný, má slabé a pomalu vznikající citové reakce (obr. P8).

■Melancholik – city u něj vznikají pomalu, ale bývají trvalé, je laskavý, dobrotivý, elegantní a talentovaný člověk, který se pro mnohé nadchne, potřebuje však pro svůj výkon větší motivaci.

Pavlovovská typologie

Podle I. P. Pavlova je temperament podmíněn typem vyšší nervové činnosti, a proto rozdělil typy temperamentu na: silný × slabý, pohyblivý × nepohyblivý, vyrovnaný × nevyrovnaný. Podle Pavlova rozdíl v temperamentových vlastnostech spočívá ve vlastnostech nervové soustavy, a to v síle procesů vzruchu a útlumu, v jejich pohyblivosti a vyrovnanosti mezi nimi.

Typologie podle tělesné stavby – Kretschmerova

Německý psychiatr Ernst Kretschmer (1888–1966) konstatoval, že existuje statistická souvislost mezi tělesnou stavbou a onemocněním schizofrenií nebo maniodepresivní psychózou.

■Pyknický typ (z řeckého pyknos – tlustý, pevný) – zakulacený, urostlý typ; u těchto jedinců se střídala melancholie s fázemi přehnané veselosti – mánie.

■Leptosomní typ (astenický, z řeckého leptos – tenký, prázdný) – pacienti s rozštěpem osobnosti se schizofrenií s produkcí bludů a s úplnou ztrátou kontaktu s realitou.

■Atletický typ – má vztah k epilepsii a schizofrenii.

Kretschmer předpokládal, že existuje souvislost mezi tělesnou stavbou a charakterem i u zdravých lidí. Domníval se, že v duševním životě zdravých a nemocných se vyskytují podobné tendence a přechod mezi normálem a psychickou nemocí je plynulý. Kretschmerovy domněnky byly zčásti potvrzeny, vznikly tři typy podle tělesné stavby:

■Průměrný cyklotymní člověk – má dobrou schopnost sociálního kontaktu, velikou citovost, často kolísá mezi depresí a povznesenou náladou.

■Průměrný schizotymní člověk – je orientován do sebe, má sklon k perseveraci, těžko se přizpůsobuje.

■Viskózní temperament atletický – klidný, pohodlný, stabilní, houževnatý, v myšlení a cítění je méně přizpůsobivý.

Typy osobnosti podle Junga

Curyšský lékař Carl Gustav Jung (1875–1962) rozlišil bez experimentálního statistického podkladu dva typy lidské osobnosti:

■Introvertovaná osobnost – uzavřená do sebe, obtížně se rozdává, obává se vnějších objektů, psychická energie je orientovaná na subjekt.

■Extravertovaná osobnost – osoba vstřícná, otevřená, ochotná, snadno navazuje kontakty, bezstarostně se pouští do riskantních situací, psychická energie je orientovaná na objekt (Kern, 1999).

Věra Strnadová (2009) uvádí ještě typologii Eysenckovu, Sprangerovu a Gretzovu.

Eysenckova typologie (Hans Jurgen Eysenck, německo-britský psycholog)

■Sangvinik – společenský, pohyblivý, impulzivní, má rychlou řeč, produktivní, ctižádostivý, optimistický, kvalitní vůdce. V nově užívané terminologii obsahově odpovídá citově stabilnímu extravertovi.

■Cholerik – energický, výbušný, útočný, aktivní. Odpovídá citově labilnímu extravertovi.

■Flegmatik – klidný, vyrovnaný, spolehlivý, rozvážný. Odpovídá citově stabilnímu introvertovi.

■Melancholik – nerozhodný, uzavřený, samotář, nedůvěřivý, náladový, pesimistický. Odpovídá citově labilnímu introvertovi.

Sprangerova typologie (Eduard Spranger, německý psycholog a pedagog)

■Teoretický typ – převládá u něj touha po poznání, často je to vědec a filozof.

■Estetický typ – převládá u něj touha po krásnu.

■Ekonomický typ – jde o praktického člověka, ocení hmotný přínos s finanční odměnou.

■Náboženský typ – ocení duchovní hodnoty v rámci náboženství, ale i mimo ně.

■Sociální typ – pro něj je nejvyšší hodnotou láska k druhým, sebeobětování.

■Politický (mocenský) typ – nejvyšší hodnotu má moc, společenské postavení.

Gretzova typologie (Karl F. Gretz, americký psycholog)

■Diktátor – má vždy pravdu, touží po moci, pohrdá jinými, je chladnokrevný, nepřátelský.

■Byrokrat – postupuje vždy podle předpisů.

■Výkonný typ – jde o přirozeného vůdce, společenského, přátelského, ale v citech neupřímného.

■Sociabilní typ – jde vždy s davem, podřizuje se druhým, je přátelský.

Robertsonova typologie babiček (Hartl, Hartlová, 2009)

■Spravedlivá – je spravedlivá ve vztahu k vlastním vnoučatům jak osobnostním, ale i sociálním očekáváním.

■Symbolická – u této babičky se setkáme s celou řadou sociálních očekávání.

■Individualizovaná – u této babičky se setkáváme s celou řadou osobních očekávání.

■Odtažitá – tato babička je převážně babičkou lhostejnou.

Hartl, Hartlová (2009) uvádějí i další možné typologie.

1.5Modely osobnosti

Řada psychologů a typologů se pokouší o kategorizaci vlastností, znaků a charakteristik osobnosti. Modely osobnosti jsou „pokusem postihnout souvislosti mezi různými oblastmi osobnosti“ (Kern et al., 1999, s. 191).

Psychoanalytické modely osobnosti a příbuzné přístupy

Psychoanalytické modely osobnosti se opírají zejména o poznatky Sigmunda Freuda. Freud se věnoval důkladnému zkoumání lidského chování a vyvinul směr, kterému se říká psychoanalýza:

■Postup zkoumání duševních procesů, které by byly obtížně přístupné

■Metoda léčení neurotických poruch

■Teorie lidské osobnosti (Kern et al., 1999)

První model psychického aparátu

Podle Kerna et al. (1999) je jedním z nejdůležitějších Freudových objevů objev nevědomí. Chyby, kterých se člověk dopouští, nejsou způsobeny z nepozornosti, ale jsou výsledkem dějů a konfliktů, které probíhají v oblasti nevědomí (obr. 1).

Strukturální model (Freud, in Kern et al., 1999)

■Superego – funkce svědomí, sebepozorování, ideálního obrazu.

■Id – zásobník pudů a energie.

■Ego – prostředník mezi nároky Id, pokyny Superega a požadavky reality.

Úzkost a obranné mechanizmy

Podle Freuda dochází při nedostatečném naplňování dětských potřeb k úzkosti:

■Úzkost z odloučení od matky (separační úzkost)

■Úzkost ze ztráty lásky

■Kastrační úzkost

■Úzkost ze Superega

Obr. 1 Model psýché podle Sigmunda Freuda

Jako obrana před úzkostnými stavy vznikají u každé osobnosti obranné mechanizmy (potlačení, projekce, reaktivní výtvor, identifikace, regrese, popření, sublimace), které pomáhají při zvládání náročných životních situací. Všechny tyto mechanizmy vznikají nevědomě a mohou vyvolat omezenou schopnost vnímat, omezení citového života nebo kreativity (Kern et al., 1999).

Přístup psychologie učení – behaviorální terapie

„Model osobnosti v teorii učení si všímá situačních faktorů, které vyvolávají určité chování, a zpevňujících podmínek, které toto chování udržují. Stálost chování je výsledkem vytvoření zvyku“ (Kern et al., 1999, s. 224).

Psychologové zabývající se osobností (J. B. Watson, B. F. Skinner) předpokládají, že větší část lidského chování je naučená (každá osobnost se od dětství učí, jak reagovat v určitých situacích, a to zejména z reakcí vlastních rodičů). Z tohoto předpokladu vychází i návrh na odstraňování negativních reakcí a procesů za pomoci učení: „Jestliže je chování z velké části naučené, může být systematicky modifikováno pomocí znalosti odpovídajících procesů učení“ (Kern et al., 1999, s. 202).

Behaviorální terapie vycházejí z předpokladu, že osobnost se může nežádoucí chování přeučit, a to těmito způsoby:

■Vyhasínání – když nežádoucí chování není zpevňováno (pozitivně ani negativně), tak pozvolna vymizí.

■Systematická desenzibilizace – vystavování pacienta nepříjemným tísnivým situacím, které jej stresují či vyvolávají fobii, od nestresujících po nejvíce zatěžující. Původní reakce se nahrazuje přijatelnou reakcí.

■Přesycení – opak systematické desenzibilizace. „Představuje-li si klient podnět, který v něm vzbuzuje úzkost, co nejintenzivněji, pak se úzkost dostaví („panika“). Jestliže se tato situace několikrát opakuje, přestává daný podnět úzkost vzbuzovat“ (Kern et al., 1999, s. 203).

■Averzivní terapie – nežádoucí negativní chování je trestáno.

■Pozitivní zpevnění – pozitivní chování je pozitivně zpevňováno neboli odměňováno.

■Trénování sebejistoty – nácvik situací, ve kterých klient reaguje zablokováním.

■Biofeedback – učí vědomou kontrolu vegetativních funkcí (podobně jako u autogenního tréninku).

Humanistické-fenomenologické modely osobnosti

Maslowova teorie seberealizace

Podle Maslowa se psychologové příliš detailně zabývají negativními vlastnostmi a prožitky osobnosti a málo se věnují těm pozitivním. Tento pozitivní přístup k osobnosti byl u zrodu nové vědní disciplíny, která vznikla v roce 1999 – pozitivní psychologie. Za zakladatele pozitivní psychologie jsou považováni americký psycholog Martin Seligman a psycholog maďarského původu, žijící ve Spojených státech, Mihaly Csikszentmihalyi.

Rogersův na klienta orientovaný přístup

Podle Kerna et al. (1999) považoval Rogers za velmi významný osobní růst dosahovaný sebepoznáním a sebezkušeností. Důležitou úlohu při pojetí vlastního „já“ viděl v sociální interakci s ostatními lidmi.

Pětifaktorový model osobnosti (obr. P9)

Pětifaktorový model neboli „Big Five“ (velká pětka), který sestavil americký psycholog Goldberg, se pokouší zdůraznit pět dimenzí popisujících osobnost. Používá se i název podle prvních písmen anglického názvu: OCEAN (Openness to Experience, Conscientiousness, Extraversion, Agreeableness, Neuroticism). Využívá se k určení struktury osobnosti za pomoci pěti základních faktorů a jejich protikladů (tab. 1).

Tab. 1 Přídavná jména reprezentující pětifaktorovou strukturu v češtině (podle Blatného et al., 2010)

Extraverze/

Živost

I.

Přívětivost

II.

Svědomitost

III.

Emocionální stabilita

IV.

Intelekt

V.

výřečný

dobrosrdečný

důkladný

klidný

chytrý

průbojný

přívětivý

pilný

vyrovnaný

inteligentní

temperamentní

poctivý

svědomitý

sebejistý

bystrý

energický

snášenlivý

pečlivý

odolný

vzdělaný

společenský

skromný

cílevědomý

duchapřítomný

intelektuální

tichý

panovačný

nesvědomitý

labilní

hloupý

samotářský

útočný

lenivý

neklidný

neinteligentní

plachý

pomstychtivý

nevytrvalý

vznětlivý

nenadaný

ostýchavý

necitlivý

chaotický

úzkostný

omezený

mlčenlivý

rozpínavý

loudavý

rozrušitelný

nevzdělaný

Extraverze charakterizuje snadné navazování sociálních vztahů, hovornost, činorodost a výřečnost. Na druhém konci je preference vlastního světa, klidu a soukromí.

Přívětivost ukazuje na vztahy k druhým lidem. Ukazuje na laskavost a ochotu pomoci a podpořit jiné osoby nebo naopak na útočnost, nevraživost a nepřátelství k jiným.

Svědomitost je ukazatelem popisujícím vztah k práci. Na jedné straně stojí pilný, pečlivý a pracovitý člověk a na druhé straně je osoba, která nejeví zájem o práci a její pracovní nasazení je minimální.

Emocionální stabilita popisuje na jedné straně osobu vyrovnanou s adekvátními reakcemi na vypjaté situace a na druhé straně emocionálně nestabilní a neklidnou osobu, která má sklony k vznětlivosti a úzkosti.

Intelekt (imaginace, kultura, otevřenost vůči zkušenostem) bývá podle Blatného et al. (2010) nejdiskutovanější faktor. Tento faktor zahrnuje celou řadu vlastností osobnosti, jako je zvídavost, nezávislý úsudek, nekonvenčnost aj. Na opačné straně stojí sklon ke konzervativním názorům, upřednostňování zažitých situací, neochota měnit zaběhnuté rituály aj.

1.6Vlivy působící na osobnost

Na každou osobnost působí celá řada faktorů. Mezi tyto faktory patří genetické dispozice, které jsou nám dány při narození, výchova a prostředí, ve kterém se jedinec pohybuje, rozdíly mezi pohlavími a celá řada dalších faktorů. Mezi základní vlivy působící na osobnost řadíme:

Vnitřní biologické předpoklady

■Zděděné, vrozené dispozice, vlohy

■Vlivy působící během těhotenství a porodu

Prostředí a výchova

■Rodina, škola, výchovné instituce, kamarádi

■Celospolečenské vlivy, média

Vlastní aktivita

■Sebevýchova

Vlohy a prostředí

Psychologové se velmi intenzivně zabývají otázkou, jestli na vývoj osobnosti více působí geneticky daná výbava, nebo je-li každá osobnost spíše výsledkem vlivu svého prostředí, ve kterém se nachází. Eysenck je zastáncem názoru, že osobnost je jednoznačně predeterminovaná genetickými vlivy, zatímco Watson je toho názoru, že vlivy prostředí působí jako jediná determinanta lidského vývoje (Kern et al., 1999).

Sir Francis Galton, anglický vědec, ve svém výzkumu slavných a významných osobností Anglie došel k přesvědčení, že každý významný muž té doby měl i významného otce, a tudíž je jasné, že vlohy a nadání jsou geneticky dané (Kern et al., 1999).

Vývoj osobnosti neprobíhá podle Kerna et al. (1999) jako izolovaný proces, ale každá osobnost je zařazena do určitého sociálního kontextu. To můžeme pozorovat na reakcích a chování dětí (hektická matka – nervózní dítě).

Rozdíly mezi pohlavími

Pro vývoj osobnosti je velmi důležité pohlaví. Otázkou zůstává, jestli tzv. mužské či ženské typické rysy chování a jednání jsou člověku dány geneticky, nebo je to výsledek specifického chování, které je každé osobnosti vštěpováno od narození. „Pohlaví je biologický znak, který zároveň poznamená naše sebepojetí. Podle našeho pohlaví se liší očekávání druhých vůči nám, příslušnost k jednomu nebo druhému pohlaví má velký sociální význam (veřejný, politický, právní)“ (Kern et al., 1999, s. 209).

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Psychologie 2. díl.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.