Přeložila Klára Dvořáková Winklerová

MIN KAMP. ANDRE BOK

Copyright © 2009, Forlaget Oktober as, Oslo

All rights reserved

Translation © Klára Dvořáková Winklerová, 2017

This translation has been published with the financial support of NORLA.

Překlad vychází s finanční podporou agentury NORLA.

ISBN 978-80-207-1753-5

DÍL TŘETÍ

29. července 2008

LÉTO JE DLOUHÉ a stále ještě nekončí. 26. června jsem dokončil první díl románu a od té doby, už déle než měsíc, máme Vanju a Heidi doma ze školky se vší intenzitou, již to všednímu dni dodává. Nikdy jsem nechápal smysl prázdnin, nikdy jsem neměl potřebu je mít, vždy jsem jen dostával chuť o to víc pracovat. Ale když musím, tak musím. První týden jsme měli strávit v osadě, kde jsme na Lindino naléhání koupili loni na podzim chatu, jednak abych tam mohl psát, jednak na víkendy, ovšem po třech dnech jsme to vzdali a vrátili se zpátky do města. Shromáždit tři malé děti a dva dospělé na malé ploše, s dalšími lidmi všude kolem a bez možnosti věnovat se čemukoliv jinému kromě plení na zahrádce a sekání trávy nemusí být nutně dobrý nápad, především pokud už před příjezdem vládne disharmonie, jež nadále přetrvává. Několikrát jsme se tam hlasitě pohádali, pravděpodobně pro pobavení sousedů, a stovky pečlivě obhospodařovaných zahrádek se všemi těmi polonahými postaršími lidmi ve mně vyvolávaly nedůtklivý pocit klaustrofobie. Takové nálady děti rychle zachytí a rozehrají, obzvlášť Vanja, ta reaguje téměř okamžitě na výkyvy v intonaci a intenzitě řeči, a pokud se situace vyostří, začne dělat to, o čem ví, že se nám nejméně líbí, a co nás připraví o rozvahu, stačí, když se tomu bude věnovat dostatečně dlouho. Naplnění zoufalstvím se už téměř nemůžete bránit, takže tak to u nás chodí – řev, křik a ubohost. Následující týden jsme si pronajali auto a vyrazili do Tjörnu u Göteborgu, kam nás pozvala Lindina kamarádka Mikaela, Vanjina kmotra, do domu svého přítele. Ptali jsme se, jestli ví, jaké je to se třemi dětmi, a ona si byla opravdu jistá, že nás tam chce mít, ale to je celá ona, pokračovala, může s dětmi péct, říkala si, chodit se s nimi koupat a lovit kraby, abychom měli trochu času pro sebe. Na to jsme se chytili. Dojeli jsme do Tjörnu, zaparkovali před domem, navalili se dovnitř s dětmi i všemi saky paky. Měli jsme v úmyslu strávit tam celý týden, ale už o tři dny později jsme naložili věci do auta a zamířili opět na jih, k očividné úlevě Mikaely i Erika.

Lidé, kteří nemají děti, jen zřídkakdy chápou, co to obnáší, jakkoliv vyzrálí a inteligentní jinak mohou být, přinejmenším já jsem to tak měl, než se nám ty naše narodily. Mikaela a Erik žijí svojí kariérou, co znám Mikaelu, pohybuje se na samých vedoucích postech v kulturní sféře, zatímco Erik je ředitel jakési celosvětové nadace s centrálou ve Švédsku. Po pobytu v Tjörnu se chystal na setkání do Panamy a pak měla pokračovat jejich dovolená v Provence, protože takový je jejich život, místa, o nichž jsem já jen četl, jsou jim otevřená. A do toho jsme se přihnali my se svými vlhčenými ubrousky a plenami, Johnem, který všude vleze, Heidi a Vanjou, jež se perou a křičí, smějí a brečí, nikdy nejedí u stolu, nikdy nedělají, co jim řekneme, každopádně ne, když jsme mezi jinými lidmi a opravdu chceme, aby se dobře chovaly, protože si toho všimnou, a čím víc je pro nás ve hře, tím jsou nezvladatelnější, a přestože Erikův dům byl velký a prostorný, nebylo to dost na to, aby se daly přehlédnout. Erik předstíral, že se nebojí o žádné z věcí, které měli uvnitř, snažil se vystupovat vůči dětem velkoryse a přátelsky, ovšem řeč těla ho nepřetržitě zrazovala, paže pevně přimknuté k tělu, způsob, jakým neustále vracel věci na místo, jeho nepřítomný pohled. Všechny ty věci a dům znal celý svůj život, byly mu blízké, avšak ti, kteří ho v těchto dnech zalidnili, mu byli vzdálení, pohlížel na ně, přibližně jako člověk pohlíží na krtky nebo ježky. Chápal jsem ho a byl mi sympatický. Ale současně jsem to všechno přivezl, tudíž nějaké opravdové sblížení nepřicházelo v úvahu. Erik sice studoval v Cambridgi a Oxfordu a několik let pracoval jako makléř v londýnském světě financí, avšak na jedné procházce se vydali s Vanjou na kopec nad mořem a on ji nechal volně šplhat několik metrů před sebou, přičemž se zastavil a bez hnutí se kochal výhledem, aniž vzal v úvahu, že jí jsou teprve čtyři roky a nedokáže sama odhadnout riziko, takže jsem s Heidi v náručí musel vyběhnout za nimi, abych na Vanju dal pozor. Když jsme se o půl hodiny později usadili v kavárně, já s nohama ztuhlýma po tom nenadálém vrchařském výkonu, a poprosil jsem Erika, aby dával Johnovi kousky housky, již jsem vedle něho položil, protože jsem musel zvládnout Heidi s Vanjou a zároveň jim opatřit něco k jídlu, přikývl, že to udělá, ovšem nezavřel noviny, v nichž si četl, vůbec nevzhlédl a nezaregistroval, jak je John půl metru od něho stále rozčilenější, až se kluk nakonec rozeřval, v obličeji celý rudý, ze zoufalství nad tím, že kousek housky, který by si tak rád dal, leží na dohled, ovšem mimo dosah. Lindu, která seděla na druhém konci stolu, to naštvalo, viděl jsem to na ní, ale překousla to, nic neřekla, počkala, než jsme byli zase venku a sami dva, a pak mi sdělila, že pojedeme domů. Hned. Zvyklý na její rozmary jsem opáčil, ať se zklidní a nerozhoduje se, když ji něco vytočí. To ji pochopitelně naštvalo ještě víc a tak to šlo až do chvíle, kdy jsme následujícího rána seděli v autě a odjížděli.

Širá modrá obloha a malebná, větrem bičovaná krajina spolu s radostí dětí a skutečností, že sedíme v autě a nikoliv v kupé ve vlaku či na palubě letadla, což byly v posledních letech naše způsoby cestování, náladu uvolnily, ovšem netrvalo dlouho a všechno začalo znovu. Museli jsme se totiž najíst a ukázalo se, že restaurace, kterou jsme našli a zastavili u ní, patří jachtařskému klubu. Ale servírka mi řekla, že stačí, když přejdeme most, dostaneme se do města a tam, je to nějakých pět set metrů, najdeme jinou restauraci, takže jsme se po dvaceti minutách nacházeli na vysokém, úzkém, avšak vysoce frekventovaném mostě, celí vyhladovělí jsme se dřeli se dvěma kočárky, v dohledu pouze průmyslovou zónu. Linda zuřila, oči měla potemnělé, takhle to dopadá vždycky, syčela, nikomu jinému se to nestává, nic nezvládáme, teď bychom měli obědvat, celá rodina, mohlo to být fajn, ovšem my se tu místo toho vlečeme ve větru po pitomém mostě obklopení svištícími auty a zplodinami. Viděl jsem snad já někdy jiné rodiny se třemi dětmi v takové situaci? Ulice, po které jsme pokračovali, končila u kovové brány s logem bezpečnostní agentury. Abychom se dostali do města, jež ke všemu působilo sešle a tristně, museli jsme to obejít přes průmyslovou zónu, což zabralo dalších přinejmenším patnáct minut. Chtěl jsem se od Lindy oddělit, protože si pořád stěžuje, vždycky chce něco jiného a sama pro to nic neudělá, jen si stěžuje, stěžuje a stěžuje, nikdy nebere situace takové, jaké jsou, a pokud skutečnost neodpovídá jejím představám, vyčítá to mně, ať jde o cokoliv. No jo, tak jsme se tedy rozdělili, ovšem logistika nás jako vždycky svedla opět dohromady, měli jsme jedno auto a dva kočárky, takže nezbývalo než předstírat, jako by to, co bylo vyřčeno, přesto vyřčeno nebylo, dotlačit pocintané a rozvrzané kočárky zpátky přes most až ke krásnému jachtařskému klubu, naskládat je do auta, zapnout děti do sedaček a dojet k nejbližšímu McDonald’s, což bylo na benzinové pumpě téměř v centru Göteborgu, kde jsem si já venku na lavičce snědl svůj párek, zatímco Vanja a Linda pojídaly svoje v autě. John a Heidi spali. Plánovaný výlet do Lisebergu jsme zrušili, při náladě, jež mezi námi panovala, by se všechno jen zhoršilo. Namísto toho jsme po několika hodinách jízdy z náhlého popudu zastavili v laciné a lajdácky poskládané takzvané „pohádkové zemi“, kde bylo všechno té nejbídnější kvality, a nejdřív vzali děti do malého „cirkusu“ skládajícího se z jednoho psa proskakujícího skrz kruhy ve výši kolen a urostlé, mužsky vypadající ženy, pravděpodobně odkudsi z východní Evropy, jež zmíněné kruhy vyhazovala do vzduchu a točila s nimi kolem boků, kteréžto umění ovládaly všechny holky z mojí třídy na prvním stupni základní školy. Dále tam byl blonďatý muž v mém věku v botách se zahnutou špičkou a pneumatikami vyvalenými přes harémové kalhoty, jenž si naplnil pusu benzinem a čtyřikrát vyplivl oheň vzhůru, k nízkému stropu. John a Heidi na to zírali, až se zdálo, že jim oči vypadnou z důlků. Vanja myslela jen na stánek s kolem štěstí, který jsme minuli a kde bylo možné vyhrát plyšáka, neustále mě tahala za ruku a ptala se, kdy už představení skončí. Chvílemi jsem pohlédl na Lindu. Seděla s Heidi na klíně a v očích měla slzy. Když jsme vyšli ven a vydali se, každý s jedním kočárkem před sebou, kolem velkého bazénu s dlouhým toboganem, za jehož vrcholkem trůnil obrovský, snad třicet metrů vysoký troll, směrem k několika pouťovým atrakcím, zeptal jsem se Lindy, proč ty slzy.

„Nevím,“ odpověděla. „Ale cirkus mě odjakživa dojímal.“

„Ale proč?“

„No, je to přece tak smutný, nízký a laciný. A zároveň taky krásný.“

„I tady ten?“

„Jo. Neviděl jsi Heidi a Johna? Úplně je to hypnotizovalo.“

„Ovšem Vanju teda ne,“ poznamenal jsem s úsměvem. Linda se taky usmála.

„Cože?“ ozvala se Vanja a otočila se. „Co jsi říkal, tati?“

„Jen jsem říkal, že když jsme byli v cirkuse, nemyslela jsi na nic jiného než na toho plyšáka, co jsi předtím viděla.“

Vanja se usmála tak, jako to dělávala vždycky, když jsme mluvili o něčem, co udělala. Spokojeně, ale zároveň horlivě, připravená na další akci.

„Co jsem dělala?“ ptala se.

„Pořád jsi mě tahala za ruku,“ odpověděl jsem, „a říkala, že si chceš zatočit kolem štěstí.“

„A proč?“

„Jak to mám vědět?“ opáčil jsem. „Asi jsi chtěla toho plyšáka.“

„A půjdeme tam teď?“

„Ano, je to tamhle dole.“

Ukázal jsem na vyasfaltovanou cestičku, kde se za stromy daly rozeznat pouťové atrakce.

„A Heidi taky dostane?“ zeptala se.

„Když bude chtít,“ odpověděla Linda.

„Chce,“ ujistila ji Vanja a naklonila se k Heidi sedící v kočárku.

„Chceš, Heidi?“

„Ano.“

Stálo nás to devadesát korun, než tam konečně obě stály s plyšovými myškami v rukách. Na obloze nad námi pálilo slunce, vzduch v lese se ani nepohnul, všelijaké cinkání a vrzání atrakcí se mísilo s diskem osmdesátých let, které se linulo ze stánků kolem nás. Vanja chtěla cukrovou vatu, takže jsme za deset minut seděli u stolu u jakéhosi kiosku, obklopeni bzučícími, vzteklými a vlezlými vosami, cukr se v tom vedru lepil na všechno, k čemu se jen přiblížil, to jest na desku stolu, opěrku kočárku, paže i ruce, k halasnému rozčilení dětí, takhle si to nepředstavovaly, když ve stánku spatřily nádrž s vířícím cukrem. Moje kafe bylo trpké a téměř se nedalo pít. Malý, špinavý kluk na tříkolce najel přímo do Heidina kočárku a vyčkávavě na nás hleděl. Měl tmavé vlasy a tmavé oči, mohl být Rumun, Albánec, nebo možná Řek. Poté co najel kolem do kočárku ještě několikrát, postavil se tak, abychom nemohli odejít, a tak zůstal stát, s pohledem upřeným k zemi.

„Tak pojedeme?“ zeptal jsem se.

„Heidi chce přece na koně,“ odpověděla Linda. „Nemohli bysme ještě nejdřív tam?“

Urostlý muž s odstávajícíma ušima, také snědý, přišel k nám, zvedl kluka na tříkolce a odnesl ho na prostranství před kioskem, několikrát ho poplácal po hlavě a vrátil se k mechanické chobotnici, již obsluhoval. Její chapadla nesla malé vozíky, ve kterých se dalo sedět a zvedaly se a klesaly, přičemž pomalu kroužily dokola. Kluk se rozjel po prostranství, na které neustále přicházeli a opět z něho odcházeli lidé v letních šatech.

„Jasně že jo,“ odpověděl jsem a zvedl se, vzal Vanjinu a Heidinu cukrovou vatu a vyhodil je do popelnice, opřel jsem se do kočárku, kde seděl John a otáčel hlavičkou ze strany na stranu, aby mu neuniklo nic z těch zajímavostí, co se odehrávaly na prostranství kolem a na cestě vedoucí k „westernovému městečku“. Nicméně ve „westernovém městečku“, což byla halda písku se třemi nově postavenými boudami, na nichž stálo „důl“, „sheriff“ a „prison“, poslední dvě byly polepené plakáty „wanted dead or alive“, a po jejíž jedné straně rostly břízy a na druhé stála rampa, kde několik starších dětí jezdilo na prknech s malými kolečky, měli v ježdění na koních zavřeno. U plotu těsně nad „dolem“ seděla na kameni východoevropská cirkusačka a kouřila.

„Jezdit!“ rozhlížela se Heidi.

„Tak budeme muset jít na ty oslíky u vchodu,“ řekla Linda.

John odhodil na zem svoji lahvičku s vodou. Vanja podlezla plot a rozběhla se k dolu. Když si toho všimla Heidi, vyskočila z kočárku a vyrazila za ní. Já zahlédl za úřadovnou šerifa červenobílý automat na Coca-Colu, vyhrábl obsah kapsy kraťasů a zahleděl se na něj: dvě gumičky do vlasů, sponka s beruškou, zapalovač, tři kamínky a dvě mušličky, které Vanja našla v Tjörnu, dvacetikorunová bankovka, dvě pětikoruny a devět korun.

„Dám si zatím cigáro,“ řekl jsem. „Sednu si tamhle.“

Pokývl jsem směrem ke kmeni stromu ležícím v ústraní. John zvedl obě ručičky do vzduchu.

„Dobře,“ odpověděla Linda a zvedla ho. „Máš hlad, Johne?“ zeptala se. „Uf, to je ale vedro. Není tu někde stín? Abych si tam s ním mohla sednout?“

„Tamhle nahoře,“ ukázal jsem k restauraci na vršku, postavené v podobě vlaku, s pultem v lokomotivě a stoly ve vagonu. Nebylo tam vidět živáčka, židle byly opřené o desky stolů.

„Půjdu tam,“ souhlasila Linda, „a trochu ho nakrmím. Dáš zatím pozor na holky?“

Přikývl jsem, došel k automatu na Coca-Colu a koupil si plechovku, usadil se na kmen stromu, zapálil si cigaretu a zahleděl se na Vanju a Heidi, které vbíhaly a vybíhaly ze dveří narychlo stlučené boudy.

„Tady vevnitř je úplná tma!“ křičela Vanja. „Pojď se podívat!“

Zvedl jsem ruku a zamával jí, s čímž se naštěstí spokojila. Myšku si jednou rukou neustále tiskla k hrudi.

A kde je mimochodem Heidina myš?

Zapátral jsem pohledem po zemi až k boudě. A tam ležela, přímo před úřadovnou šerifa, s hlavičkou v písku. Nahoře v restauraci si zatím Linda přistrčila jednu židli ke zdi, usadila se a začala kojit Johna, jenž zprvu kopal nožičkama, ale po chvíli se úplně zklidnil. Cirkusačka se sunula do kopce. Do nohy mě štípl ovád. Praštil jsem ho takovou silou, až se mi rozmázl na kůži. Cigareta chutnala v tom vedru příšerně, nicméně jsem vytrvale nasával kouř do plic a zíral vzhůru na špičky smrků, které v místech, kde na ně svítilo slunce, zářily sytou zelení. Na noze se mi usadil další ovád. Rozzlobeně jsem ho zamáčkl, vstal, odhodil cigaretu na zem a s poloprázdnou plechovkou stále chladné Coca-Coly v ruce jsem se vydal za holčičkami.

„Tati, až budeme vevnitř, tak přijď tady zezadu a podívej, jestli nás uvidíš škvírama, jo?“ přivírala oči Vanja.

„Tak dobře,“ odpověděl jsem a obešel boudu. Slyšel jsem, jak tam uvnitř haraší a hihňají se. Naklonil jsem se k jedné škvíře a zíral dovnitř. Ale rozdíl mezi venkovním světlem a tmou uvnitř byl příliš velký na to, abych mohl cokoliv vidět.

„Jsi tam venku, tati?“ volala Vanja.

„Ano.“

„Vidíš nás?“

„Ne. Vy jste neviditelný?“

„Ano!“

Když vylezly ven, dělal jsem, že je nevidím. Upřel jsem pohled přímo na Vanju a přitom na ni volal.

„Já jsem přece tady,“ mávala na mě ručičkama.

„Vanjo? Kde jsi? Hned sem pojď. Tady končí legrace.“

„Tady jsem! Tady!“

„Vanjo…?“

„Ty mě fakt nevidíš? Fakt jsem neviditelná?“

Znělo to nesmírně spokojeně, ačkoliv jsem v jejím hlase vytušil i nepatrné znepokojení. V tu chvíli se John rozeřval. Pohlédl jsem směrem k nim. Linda ho pevně tiskla k sobě a vstávala. Takový křik u něho byl neobvyklý.

„Jo tamhle jsi! A tam jsi byla celou dobu?“

„No ano,“ odpověděla Vanja.

„Slyšíš, jak John brečí?“ Přikývla a pohlédla nahoru.

„Tak to už budeme muset jít,“ pokračoval jsem. „Pojďte.“ Popadl jsem Heidi za ruku.

„Já nechci,“ protestovala, „nechci za ruku.“

„Tak dobrá. Ale každopádně si vlez do kočárku.“

„Nechci do kočárku.“

„Tak tě mám nést?“

„Nechci nést.“

Sešel jsem dolů pro kočárek. Než jsem se vrátil, vylezla na plot. Vanja se usadila na zemi. Linda mezitím došla od restaurace dolů na cestu a jednou rukou na nás mávala. John pořád řval.

„Já nechci jít,“ připojila se Vanja. „Bolej mě nožičky.“

„Vždyť jsi ušla za celej den sotva metr. Tak jak tě můžou bolet nohy?“

„Já nemám nohy. Musíš mě nést.“

„Co je to za hloupost, Vanjo? Nemůžu tě přece nést.“

„Můžeš.“

„Sedni si do kočáru, Heidi. Ať můžeme jít na ty koníčky.“

„Nechci do kočáru,“ trvala na svém.

„Já nemám nóóóhy!“ spustila Vanja.

Vzedmula se ve mně zuřivost. Nejdřív mi prolétlo hlavou, že každou pevně popadnu jednou rukou a odnesu je. Nejednou se stalo, že jsem s Vanjou a Heidi, řvoucími a mrskajícími se mi v podpaží, vyrážel z domova a kolemjdoucí, kteří naše divadýlko pokaždé sledovali s takovým zájmem, jako bych měl na sobě masku opičáka nebo něco podobného, jsem naprosto ignoroval.

Ale tentokrát jsem se dokázal ovládnout.

„Můžeš si teda sednout do kočáru, Vanjo?“

„Jenom když mě zvedneš,“ odpověděla.

„Ne, musíš to udělat sama.“

„Ne,“ opáčila, „já nemám nohy.“

Kdybych se pro ni nesehnul, stáli bychom tam do rána, protože jakkoliv Vanja postrádala trpělivost a vzdávala se, pokud se setkala se sebemenším odporem, byla naopak nesmírně tvrdohlavá, pokud šlo o její vlastní vůli.

„Tak jo,“ zvedl jsem ji do kočárku, „zase jsi vyhrála.“

„Co jsem vyhrála?“

„Nic. Tak šup, Heidi, jdeme.“

Sundal jsem ji z plotu a po několika polovičatých „ne, nechci“ jsme se vydali do kopce, Heidi v mém náručí, Vanja v kočárku. Cestou jsem zdvihl Heidinu myš, oklepal z ní prach a strčil ji do síťky.

„Nechápu, co mu je,“ řekla Linda, když jsme došli nahoru k ní, „prostě začal najednou brečet. Možná mu dala žihadlo vosa. Podívej…“

Vytáhla Johnovi svetřík na bříšku a ukázala mi malý červený pupínek. John se jí zmítal v náručí, obličej celý rudý a vlásky mokré ze všeho toho křiku.

„Chudáček malej,“ litovala ho Linda.

„Mě zase štípnul ovád,“ poznamenal jsem, „jeho třeba taky. Ale dej už ho do kočáru, ať můžeme jít. Teď s tím stejně nic nenaděláme.“

Když jsme ho zapnuli do kšírů, zmítal se, zakláněl hlavičku do opěrky a stále křičel.

„Musíme k autu,“ řekl jsem.

„Ano,“ souhlasila Linda, „ale nejdřív ho musím přebalit. Tamhle dole mají přebalovací pult.“

Přikývl jsem a vydali jsme se tam. Od našeho příjezdu uběhlo už několik hodin, slunce stálo na obloze níž a světlo, jímž zaplavovalo les, mi čímsi připomnělo letní odpoledne doma, kdy jsme se s mámou a tátou buď jeli koupat do moře na vnější stranu ostrova, nebo jsem sám šel k útesu v průlivu pod osadou. Vzpomínky mě na několik vteřin pohltily, nikoliv ve formě konkrétních událostí, ale spíš nálad, vůní, vjemů. Jak se světlo, uprostřed dne bělejší a neutrálnější, během odpoledne stávalo hutnějším a díky tomu všechny barvy tmavly. Ach, jaké to bylo, běžet si stinným lesem uprostřed léta v sedmdesátých letech! Vrhnout se po hlavě do štiplavě slané vody a přeplavat na druhou stranu, k Gjerstadholmenu! Slunce se odráželo v plochých kamenech na pobřeží, až vypadaly skoro jako ze zlata. Tuhá, suchá tráva, jež rostla v prohlubních mezi nimi. Tušení hlubiny pod hladinou, tolik temné ve stínu pod skálou. Ryby, které se tam míhaly. A koruny stromů nad námi, s větvičkami zachvívajícími se ve vánku! Tenká kůra a pod ní hladké dřevo připomínající kost. Zelené listoví…

„Tamhle to je,“ řekla Linda a pokývla k malé osmihranné budově ze dřeva. „Počkáš tu?“

„Půjdeme pomalu napřed,“ odpověděl jsem.

V lese stáli u plotu dva vyřezaní dřevění skřítci. Ti měli ospravedlňovat status „pohádkové země“.

„Podívej, tompen!“ vykřikla Heidi. „Tompen“, tedy švédsky správně tomten, byl skřítek.

Už dlouho jí ležel v hlavě. Ještě dlouho do jara ukazovala ke dveřím na verandu, kudy přišel vánoční skřítek, a říkala „tompen jde“, a když si hrála s některým z dárků, jež jí dal, vždycky nejdřív oznamovala, odkud se vzal. Co přesně pro ni skřítek znamená, nebylo prozatím snadné posoudit, protože když nešťastnou náhodou zahlédla po svátcích ve skříni můj převlek, ani v nejmenším ji to nepřekvapilo ani nepobouřilo, nic se tím neodhalilo, jen na něj ukázala a zvolala „tompen“, jako by se převlékal právě tam. A když jsme potkali starého bezdomovce s bílým plnovousem, který přebýval na náměstí před naším domem, beze všeho se vztyčila v kočárku a křičela „tompen“ z plných plic.

Naklonil jsem se a políbil ji na baculatou tvářičku.

„Nechci pusu!“ ohradila se. Rozesmál jsem se.

„A můžu dát pusu tobě, Vanjo?“

„Néé!“

Po celou dobu nás míjel řídký, ale rovnoměrný proud lidí, většina z nich oblečená v kraťasech, tričkách a sandálech, někteří v teplácích a teniskách, nápadně mnoho jich bylo tlustých, téměř nikdo nebyl vystrojený.

„Můj táta ve vězení!“ křičela Heidi spokojeně. Vanja v kočárku se otočila.

„Ne, táta není ve vězení!“

Znovu jsem se rozesmál a zastavil se.

„Musíme tady chvíli počkat na mámu.“

Tvůj táta sedí ve vězení, to si navzájem říkaly děti ve školce. Heidi to pokládala za cosi nanejvýš pěkného a používala to, když se mnou chtěla pochlubit. Linda vyprávěla, že když jsme posledně jeli z chatové kolonie, povídala to Heidi jakési starší paní, která seděla v autobuse na sedadle za nimi. Můj táta ve vězení. Jelikož jsem tam nebyl, ale stál pořád na zastávce s Johnem, zůstalo to prohlášení nevyvrácené viset ve vzduchu.

Sklonil jsem hlavu a rukávem trička si otřel pot z čela.

„Můžu ještě jednou na kolo štěstí?“ škemrala Vanja.

„V žádném případě. Vždyť už jsi vyhrála plyšáka!“

„Prosím, tati, ještě jednou?“

Otočil jsem se a uviděl Lindu, jak se k nám blíží. John seděl zpříma v kočárku, v kloboučku proti slunci vypadal spokojeně.

„Všechno v pohodě?“ zeptal jsem se.

„Hm. Opláchla jsem mu ten štípanec studenou vodou. Ale je utahanej.“

„Tak usne v autě.“

„Kolik myslíš, že je hodin?“

„Kolem půl čtvrtý.“

„Takže doma budeme v osm?“

„Tak nějak.“

Ještě jednou jsme přešli malou pouť, minuli pirátskou loď, ubohou dřevěnou fasádu s několika můstky, za níž tu a tam stáli jednonozí či jednorucí muži s meči a šátky na hlavách, prošli jsme kolem výběhu lam a výběhu pštrosů, malého plácku, kde několik dětí jezdilo na čtyřkolkách, až jsme konečně došli ke vchodu, kde stála překážková dráha, to jest pár špalků a prkenných stěn propojených sítěmi, a pak ještě konstrukce na bungee jumping a dráha pro jízdu na oslech, u níž jsme zastavili. Linda vzala Heidi, odnesla ji do fronty a nasadila jí přilbu. Vanja a já jsme spolu s Johnem zůstali stát u plotu a přihlíželi. Na dráze se pohybovali čtyři osli najednou, vodili je rodiče. Dráha nebyla delší než třicet metrů, ovšem většině trvalo dlouho, než ji prošli, protože nevedli poníky, nýbrž osly, kteří se zastavují, kdy se jim zachce. Zoufalí rodiče tahali za uzdy ze všech sil, aniž se zvířata pohnula z místa. Nepomáhalo ani poplácávání po bocích, osli stáli pořád stejně bez hnutí. Jedno z dětí se rozbrečelo. Žena prodávající lístky vykřikovala po celou dobu na rodiče rady. Táhněte, co to jde! Víc! Jenom táhněte, nevadí jim to. Silněji! Ano, tak!

„Vidíš, Vanjo? Oslíci nechtějí chodit.“

Rozesmála se. A já byl rázem veselý, protože ona byla veselá. Zároveň jsem si dělal trochu starosti, jak to zvládne Linda; nebyla o mnoho trpělivější než Vanja. Ale když se dostala na řadu, zvládla to naprosto skvěle. Kdykoli se osel zastavil, obrátila se k jeho boku zády a současně zamlaskala. Určitě to bylo tím, že v dětství chodila jezdit a její život se vůbec točil dlouho kolem koní.

Heidi na hřbetu osla jen zářila. Když už se zvíře nenechalo přelstít Lindiným trikem, zatáhla za ohlávku tak silně a rozhodně, že prostě nedostalo pro svůj vzdor prostor.

„Ty ale krásně jedeš!“ zavolal jsem na Heidi a pak pohlédl na Vanju.

„Chceš taky?“

Vanja zarytě zavrtěla hlavou. Narovnala si brýle. Jezdívala na ponících od roku a půl a na podzim, když jsme se přestěhovali do Malmö, to jí bylo dva a půl roku, začala chodit do jezdecké školy. Ležela uprostřed Folkets Parku, tristní zchátralá jízdárna se zemí pokrytou pilinami, což Vanje připadalo jako z pohádky, všechno tam do sebe nasávala, a když dojezdila, chtěla o tom vyprávět. S rovnými zádíčky seděla na svém rozježeném poníkovi a dokola ji vodila Linda, či pokud jsem tam šel s Vanjou sám, jedna z oněch jedenácti dvanáctiletých dívek, které patrně žily jen pro koně, zatímco instruktor chodil uprostřed a říkal jim, co mají dělat. Nevadilo, že Vanja pokaždé instrukce nepochopila, nejdůležitější byl zážitek z koní a prostředí, jež je obklopovalo. Stáj, kočka, která tam na seně měla koťata, přehled, kdo na kterém koni toho odpoledne pojede, přilba, již si vybrala, okamžik, kdy se měl kůň vyvést na jízdárnu, jízda samotná, skořicová bulka a jablečný džus, které pak dostala v kavárně. Býval to zlatý hřeb týdne. Ale v průběhu následujícího podzimu došlo ke změně. Dostali nového instruktora a Vanja, která vypadala starší než na své sotva čtyři roky, náhle dostávala úkoly, s nimiž se nedokázala vypořádat. Ačkoliv se o tom Linda zmínila, nepřestávalo to, Vanja začala protestovat, když měla jít jezdit, nechtěla za nic na světě, až jsme to nakonec vzdali. I když Vanja viděla, jak Heidi jezdí ten kousek v parku na oslíkovi a nic se od ní nežádá, nechtěla.

Další věc, s níž jsme začali, byla hodina zpěvu, kde děti zčásti společně zpívaly, zčásti malovaly či něco vyráběly. Když tam Vanja byla podruhé, měli namalovat domeček a ona vybarvila trávu před ním modře. Lektorka k ní přišla a prohlásila, že tráva není modrá, nýbrž zelená, a jestli by nemohla namalovat nový obrázek. Vanja ten svůj roztrhala na kousky, načež ji zachvátil takový vzdor, až ostatní rodiče nadzvedávali obočí a byli šťastní za své vlastní dobře vychované ratolesti. Vanja je všechno možné, avšak ze všeho nejvíc citlivá, a skutečnost, že tato vlastnost se už u ní začíná otupovat, protože tak tomu vskutku je, mě zneklidňuje. Vidět ji vyrůstat mění i obraz mého vlastního dětství, ani ne tak kvůli kvalitě jako kvantitě, samotnému času, jejž člověk stráví se svými dětmi a jehož množství je nezměrné. Tolik hodin, tolik dnů, tak nekonečně mnoho situací, které nastávají a které prožíváme. Z vlastního dětství si pamatuju jen hrstku epizod, jež jsem vždy považoval za významné a rozhodující, ovšem ty se, jak už teď chápu, ztrácejí v moři jiných událostí, což jejich význam naprosto ničí, protože jak můžu vědět, že právě ty události, které mi utkvěly v paměti, byly rozhodující, a nikoliv všechny ostatní, o nichž nic nevím?

Když o těchto věcech diskutuju s Geirem, s nímž mluvím po telefonu hodinu denně, obvykle cituje Svena Stolpeho, jenž kdesi píše o Bergmanovi, že by byl Bergmanem bez ohledu na to, kde vyrůstal, čímž se rozumí, že člověk je takový, jaký je, nehledě na vnější podmínky. Způsob, jakým člověk vychází s rodinou, předchází rodině samotné. Když jsem vyrůstal, naučili mě vysvětlovat všechny vlastnosti, činy a jevy podle prostředí, ve kterém vznikají. Biologické a genetické faktory, tedy to, co je dané, se téměř nebraly v úvahu, a pokud ano, pohlíželo se na ně podezíravě. Takový postoj může na první pohled působit humanisticky, jelikož je tak blízce spjatý s představou, že jsou si všichni lidé rovni, ovšem při bližším zkoumání může stejně tak vyjadřovat i pouze mechanický názor na člověka, jenž se rodí nedotčený a svůj život nechává formovat okolím. Dlouho jsem přistupoval čistě teoreticky k otázce, která je natolik zásadní, že je možné ji použít jako odrazový můstek v jakékoliv souvislosti – je prostředí tím rozhodujícím faktorem? Například: jsou si lidé v zásadě podobní a formovatelní a lze dobrého člověka stvořit zásahem do jeho okolí; odtud důvěra mých rodičů ve stát, vzdělávací systém a politiku, odtud jejich touha vykašlat se na všechno, co bylo, odtud jejich nová pravda, jež se nenachází v nitru člověka, v jeho jedinečnosti a unikátnosti, nýbrž naopak v jeho okolí, v tom, co je kolektivní a všeobecně platné, což asi vůbec nejvýrazněji vyjádřil Dag Solstad, který byl vždycky jakýmsi chronometrem své současnosti. V textu z roku 1967, kde stojí i jeho slavný výrok „Nechceme dát konvici křídla“, říká: pryč s duchovnem, pryč s niterností, kupředu s novým materialismem – levicové intelektuály ovšem nikdy nenapadlo, že tentýž názor může stát za bouráním starých čtvrtí či výstavbou silnic a parkovišť, proti čemuž přirozeně brojili. Ale toto bylo asi možné odhalit teprve nyní, kdy je přece spojitost mezi kapitalismem a myšlenkou rovnosti, sociálním státem a liberalismem, marxistickým materialismem a konzumní společností zřejmá, protože největším tvůrcem rovnosti jsou peníze, vyhlazují všechny rozdíly, jsou veličinou, jež formuje váš charakter i osud. Peníze jsou nejbližším formujícím faktorem a tím vzniká onen fascinující fenomén, že celé masy lidí projevují svou individualitu a originalitu tím, že nakupují identické zboží, zatímco ti, kteří kdysi tyto dveře otevřeli svým přitakáním rovnosti, důrazem na vše materiální a vírou ve změnu, ti teď zuřivě protestují proti svému vlastnímu dílu, jež, jak se domnívají, stvořil nepřítel. Ovšem stejně jako všechny snadné dedukce není ani tato zcela pravdivá, život není matematická veličina, nemá žádnou teorii, pouze praxi, a je-li lákavé porozumět tomu, jak jedna generace obrátila společnost vzhůru nohama díky svému pohledu na vztah mezi dědictvím a prostředím, je to pokušení literární a spočívá v radosti ze spekulací, to jest myšlenkového kličkování nejrůznorodějšími oblastmi lidské činnosti, spíš než v touze sdělit pravdu. Obloha je v Solstadových knihách nízko, jsou nesmírně citlivé na současné ideové proudy, od pocitu odcizení v šedesátých letech až po oslavování politických iniciativ začátkem sedmdesátých, a pak, právě když tyto větry přinášející změny začaly vát, se od nich koncem desetiletí distancoval. Skutečnost, že se otáčí jako korouhvička ve větru, nemusí být silnou ani slabou stránkou spisovatele, ale prostě jen součástí jeho materiálu, jeho orientace, a v Solstadově případě se to podstatné nachází jinde, totiž v jazyce, jenž se skví svou staronovou elegancí, září naprosto ojedinělým leskem, nenapodobitelným a oduševnělým. Takovému jazyku se nelze naučit, nedá se koupit za peníze, a právě v tom tkví celá jeho hodnota. Není to tak, že se rodíme podobní a životní podmínky činí naše životy odlišnými, je to naopak, rodíme se rozdílní a životní podmínky činí naše životy podobnějšími.

Když myslím na své tři děti, nevybaví se mi pouze jejich charakteristické obličeje, ale také zcela určitý pocit, jejž vyvolávají. Tento pocit, který se nemění, je tím, čím „jsou“ pro mě. A to, čím „jsou“, v nich bylo přítomno už od prvních dnů, co jsem je vídal. Tehdy neuměly prakticky nic a to málo, co ovládaly, jako sát z prsu, reflexivně zvedat ručičky, rozhlížet se po okolí, napodobovat, uměly zas všechny, takže to, čím pro mě „jsou“, nesouvisí s vlastnostmi, s tím, co umějí či neumějí, ale je to spíš jakési světlo, které v nich září.

Jejich charakterové rysy, jež se opatrně začaly projevovat už po několika týdnech, zůstaly nezměněné obdobným způsobem, a jelikož jsou u každého z nich tolik odlišné, je obtížné si představit, že by podmínky, které jim dáváme prostřednictvím svého chování a životního stylu, měly mít nějaký rozhodující význam. John má mírnou a přátelskou náturu, miluje svoje sestřičky a taky letadla, vlaky a autobusy. Heidi je extravertní a naváže kontakt s kýmkoliv, zajímá ji oblečení a boty, chce nosit jenom šatičky a cítí se dobře ve svém těle, což se ukázalo třeba v plaveckém bazénu, kde stála nahá před zrcadlem a řekla Lindě, mami, podívej, jaký mám pěkný zadeček! Nesnese, když ji někdo kárá, zvýší-li na ni člověk hlas, odvrátí se a rozpláče. Vanja, ta se pro změnu staví na odpor, má silnou vůli, je ohromně temperamentní, citlivá a racionálně založená. Má dobrou paměť, umí zpaměti většinu knížek, které jí čteme, a repliky z filmů, na něž se díváme. Má smysl pro humor, neustále se s ní doma smějeme, ovšem když je venku, nechá se ovlivnit tamní atmosférou, a je-li okolo příliš mnoho nového a neobvyklého, uzavře se do sebe. Tato ostýchavost se u ní objevila přibližně v sedmi měsících, kdy se projevovala tím, že když se k ní přiblížilo něco neznámého, zavřela jednoduše oči, jako by spala. Čas od času to udělá ještě i teď, například když sedí v kočárku a nečekaně potkáme některého z rodičů ze školky, okamžitě sklopí víčka. Ve školce ve Stockholmu, která byla přes ulici, přímo naproti našemu domu, se po opatrných a tápavých počátcích pevně přimkla k jednomu chlapečkovi ve stejném věku, jmenoval se Alexander, a spolu pak řádili na prolézačkách tak divoce, až vychovatelky říkaly, že občas před ní musejí Alexandra chránit, protože její prudkost nezvládá. Ale většinou se celý rozzářil, když přišla, a byl smutný, když odcházela, a od té doby si Vanja raději hraje s kluky, očividně potřebuje jejich fyzično a nezkrotnost, možná proto, že jsou nekomplikované a snadno tak získá pocit kontroly.

Když jsme se přestěhovali do Malmö, začala chodit do nové školky, stála hned vedle Västra Hamnenu v nově vybudované části města, kde žijí ti nejmovitější, a jelikož Heidi byla ještě maličká, měl jsem já na starosti, aby si tam Vanja zvykla. Každé ráno jsme projížděli městem na kole, okolo starých doků a podél moře, Vanja mě objímala ve své přilbičce, já se na malém dámském kole kopal koleny do břicha a cítil jsem se bezstarostně a vesele, protože všechno ve městě bylo pro mě ještě nové a ranní a odpolední změny světla na obloze jsem neregistroval jen přesyceným lhostejným pohledem. První, co Vanja ráno řekla, sice bylo, že nechce do školky, někdy se přitom dokonce i rozplakala, ovšem já to pokládal jen za přechodnou záležitost, jasně že se jí tam postupně začne líbit. Jenže když jsme byli na místě, odmítala se ode mě hnout, bez ohledu na to, čím se ji tři mladé vychovatelky snažily nalákat. Domníval jsem se, že nejlepší by bylo ji do toho hodit, prostě odejít a nechat ji, ať si poradí sama, ovšem o takové brutalitě nechtěly ony ani Linda ani slyšet, tak jsem tam sedával na židli v rohu místnosti s Vanjou na klíně, obklopený hrajícími si dětmi, a jak dny ubíhaly, získávala záplava slunečního svitu venku postupně podzimní nádech. Na svačinu v zahradě, kdy vychovatelky rozdávaly nakrájené kousky jablek a hrušek, Vanja přistoupila, jen když jsme se usadili deset metrů od ostatních, a když jsme tak udělali, já s omluvným úsměvem ve tváři, nemohl jsem se ubránit údivu, protože takhle se přece k jiným lidem chovám já: Jak už to mohla ona, teprve dva a půl roku stará, stačit pochytit? Jistěže se ji vychovatelkám postupně podařilo ode mě odloudit, takže jsem mohl se srdceryvným pláčem v zádech odjet a trochu psát, a když uběhl měsíc, probíhalo už předávání a vyzvedávání normálně. Ale pořád se stávalo, že Vanja ráno řekla, že nechce, pořád občas plakala, takže když se nám ozvali ze školky hned u našeho domu, že mají volné místo, neváhali jsme a s díky přijali. Jmenovala se Rys a byla založená na spolupráci rodičů. To znamenalo, že každý rodič si tam za rok musel odsloužit dva týdny jako vychovatel a kromě toho se ujmout některého z mnoha administrativních či praktických úkolů. Neměli jsme tušení, jak moc nám ta školka pronikne do života, naopak jsme mluvili jen o všech jejích výhodách: Díky službám se seznámíme se všemi Vanjinými kamarády a skrze další funkce a při schůzích i s jejich rodiči. Doslechli jsme se, že se děti běžně navštěvují, což nám bude brzy moct v případě potřeby odlehčit. A navíc, což byl asi ten nejdůležitější argument, jsme v Malmö nikoho neznali, ani jediného člověka, a tohle byl snadný způsob, jak navázat kontakty. A byla to pravda, za několik týdnů nás pozvali na oslavu narozenin jednoho z dětí. Vanja se moc těšila, hlavně proto, že předtím dostala parádní zlaté střevíčky, které si měla vzít na sebe, zároveň ale nechtěla jít, což bylo celkem pochopitelné, protože v té době ještě ostatní děti nijak moc dobře neznala. Pozvánka ležela jednoho pátečního odpoledne na poličce ve školce, oslava měla být následující sobotu a každé ráno během toho týdne se Vanja ptala, jestli se dnes jde na tu oslavu ke Stelle. Když jsme odpověděli, že ne, zeptala se, jestli to bude pozítří; přibližně tak daleko pro ni ležel nejzazší horizont budoucnosti. A toho rána, kdy jsme konečně mohli přikývnout, ano, dnes jdeme ke Stelle, vyskočila hned z postýlky a běžela ke skříni, aby si mohla obout svoje zlaté střevíčky. Několikrát za hodinu se dotazovala, jestli je to ještě za dlouho, a mohlo to být nesnesitelné dopoledne plné otravování a scén, ale naštěstí jsme věděli, čím ji zabavit. Šly s Lindou do knihkupectví koupit dárek, potom seděly u stolu v kuchyni a kreslily blahopřání, pak jsme obě holčičky vykoupali, učesali a oblékli jim bílé punčocháče a parádní šatičky. A tehdy se Vanje náhle změnila nálada, najednou si nechtěla vzít ani punčocháče, ani šaty, o tom, že by měla jít na nějakou oslavu, nemohla být ani řeč, zlatými botičkami mrskla o zeď, ovšem když jsme trpělivě počkali několik minut, než záchvat přešel, oblékli jsme jí všechno, dokonce i bílý pletený šál, který dostala k Heidinu křtu. A když konečně seděly před námi v kočárku, byly opět plné očekávání. Vanja se tvářila vážně a klidně, zlaté střevíčky v jedné ruce a dárek v druhé, ale když se otočila, protože nám chtěla něco říct, měla na rtech úsměv. Vedle seděla Heidi, nadšená a veselá, protože sice nechápala, kam máme namířeno, ale muselo jí být podle šatů a příprav jasné, že se jedná o něco neobvyklého. Byt, kde se oslava měla konat, ležel o několik set metrů dál v naší ulici. Byla plná pohybu, jímž se vyznačují pozdní sobotní odpoledne ve městě, kdy se poslední nakupující s taškami mísí s mládeží stahující se do centra, aby postávala před restauracemi Burger King a McDonald’s, a auta proudící kolem už neplní jen funkci odvozu rodiny na parkoviště nebo z něj, ale začíná se mezi nimi objevovat stále více černých naleštěných vozů, pod jejichž karosérií duní basy a řídí je přistěhovalci mezi dvaceti třiceti lety. Před samoobsluhou bylo tolik lidí, že jsme museli na okamžik zastavit, a když stará, vyzáblá, hartusící žena, která tam tou dobou sedávala na svém kolečkovém křesle, uviděla Vanju a Heidi, naklonila se dopředu, zazvonila na zvonek přivázaný na tyčce a na tváři se jí objevil úsměv, jejž jistě považovala za milý, ovšem dětem určitě naháněl strach. Ale nic neříkaly, jen na ni zíraly. Na druhé straně vstupních dveří seděl narkoman v mém věku, v natažené ruce držel kšiltovku. Vedle sebe měl postavenou klec s kočkou, a jakmile ji Vanja uviděla, otočila se na nás.

„Až se přestěhujeme na venkov, budu mít kočku.“

„Kočka!“ opakovala Heidi a ukázala na ni.

Sjel jsem s kočárkem z obrubníku do vozovky, abych předjel tři lidi, kteří se strašlivě courali a nejspíš se domnívali, že jim patří celý chodník, několik metrů jsem šel co nejrychleji, a když jsem je minul, zajel jsem zase zpátky.

„To ještě může trvat dlouho, Vanjo, víš?“ upozornil jsem ji.

„V bytě mít kočku nemůžeme,“ pokračovala Vanja.

„Přesně tak,“ potvrdila Linda.

Vanja se obrátila zase dopředu. Oběma ručičkama svírala sáček s dárkem.

Pohlédl jsem na Lindu.

„Jakže se jmenuje? Ten Stellin otec?“

„Úplně mi to vypadlo z hlavy… Není náhodou Erik?“

„Máš pravdu,“ přisvědčil jsem. „A cože to dělá?“

„Nevím jistě,“ odpověděla, „ale bylo to něco s designem.“ Procházeli jsme kolem cukrárny Gottgruvan a Vanja i Heidi se naklonily, aby viděly do výlohy. Hned vedle byla zastavárna a za ní obchod, kde prodávali všelijaké malé sošky a ozdoby, andělíčky a buddhy, a taky vonné tyčinky, čaj, mýdla a další ezoterické drobnosti. Ve výlohách visely plakáty oznamující, kdy přijedou do města guruové jógy a proslulé jasnozřivé osobnosti. Na druhé straně ulice stál obchod s levným oblečením, Ricco Jeans and Clothings, „Móda pro celou rodinu“, a vedle něho TABOO s jakýmsi „erotickým“ zbožím, který ve výloze u dveří, skryté pohledům z ulice, lákal vibrátory a figurínami oblečenými v negližé, korzetech a spodním prádle. Následoval obchod „Bergman tašky a klobouky“, jenž se určitě co do interiéru a sortimentu nezměnil od té doby, co ho někdy ve čtyřicátých letech založili, a Radio City, které právě zkrachovalo, ale jeho výloha byla stále plná zářících televizních obrazovek obklopených nejrůznějšími elektrickými přístroji s obrovskými oranžovými a zelenými zářivými cenovkami. Pravidlem bylo, že čím dál šel člověk ulicí, tím levnější a pochybnější obchody nacházel. To samé platilo o lidech, kteří se tam zdržovali. Na rozdíl od Stockholmu, kde jsme také bydleli v centru, tu byla existující chudoba a ubohost v ulicích viditelná. To se mi líbilo.

„Tady je to,“ zastavila se Linda před jedněmi dveřmi.

Přímo naproti, před halou, kde se hrálo bingo, stály tři pobledlé padesátnice a kouřily. Linda přelétla pohledem seznam jmen vedle domácího telefonu a vyťukala kód. Kolem projely za sebou s rámusem dva autobusy. Hned nato dveře zabzučely, my jsme vešli do tmavé chodby, zaparkovali kočárek u zdi a vystoupali po schodech dvě patra k bytu, já s Heidi v náručí, Linda s Vanjou. Když jsme přišli nahoru, byly dveře otevřené. Také byt za nimi byl tmavý. Měl jsem poněkud nepříjemný pocit, že mám rovnou vejít dovnitř, nejraději bych byl zazvonil, což by náš příchod oznámilo, protože takhle jsme tam jen zůstali stát v předsíni, aniž si nás někdo všiml.

Posadil jsem Heidi na zem a svlékl jí bundu. Linda se chystala udělat totéž s Vanjou, ovšem ta protestovala, nejdřív bylo třeba zout kozačky, aby si mohla obout své zlaté střevíčky.

Po každé straně předsíně byl jeden pokoj. V jednom si divoce hrálo několik dětí, v druhém stáli dospělí a bavili se. V předsíni pokračující dál do bytu jsem zahlédl Erika, stál k nám zády a bavil se s jedněmi rodiči ze školky.

„Ahoj,“ zavolal jsem.

Neotočil se. Položil jsem Heidinu bundu na kabát vedle na židli a střetl se s Lindiným pohledem – rozhlížela se, kam pověsí tu Vanjinu.

„Tak jdeme dál?“ zeptala se.

Heidi mi objala nohu. Zvedl jsem ji a popošel o několik kroků dál. Erik se otočil.

„Ahoj!“

„Ahoj,“ pozdravil jsem.

„Ahoj, Vanjo,“ pokračoval. Vanja se odvrátila.

„Chceš dát Stelle ten dárek?“ zeptal jsem se.

„Stello, Vanja přišla!“ zavolal Erik.

„Musíš to udělat ty,“ řekla Vanja.

Ze skupiny dětí se zvedla Stella a usmála se.

„Všechno nejlepší k narozeninám, Stello,“ popřál jsem jí. „Vanja pro tebe má dárek.“ Pohlédl jsem na Vanju. „Chceš ho Stelle dát?“

„Ty.“

Vzal jsem dárek a podal ho Stelle.

„To je od Vanji a Heidi,“ řekl jsem.

„Děkuju,“ odvětila Stella a roztrhla balicí papír. Když uviděla, že je to knížka, odložila ji na stůl k ostatním dárkům a šla zpátky za dětmi.

„Tak co? Všechno v pohodě?“ zeptal se Erik.

„Ale jo,“ odpověděl jsem a cítil, jak se mi košile lepí na hrudník. Jestlipak je to vidět?

„Máte hezký byt,“ poznamenala Linda. „Tři pokoje?“

„Ano.“

Erik vypadal vždycky tak mazaně, jako by něco věděl na ty, s nimiž se baví, a bylo těžké ho někam zařadit; jeho polovičatý úsměv mohl být klidně známkou ironie, jakož i dlouhého vedení či nejistoty. Právě to by mě zneklidňovalo, kdyby měl výrazný nebo silný charakter, ovšem jeho neurčitost byla tak nějak slabošská či bez vůle, takže mě to, co si myslí, ani v nejmenším neznepokojovalo. Moje pozornost se zaměřovala na Vanju. Stála těsně u Lindy, pohled upřený do země.

„Ostatní sedí v kuchyni,“ řekl Erik. „Je tam taky víno, kdybyste chtěli.“

Heidi už mezitím vešla do pokoje, stála u police s hračkami, v ruce dřevěného šneka. Měl kolečka a šňůrku, na které se dal tahat.

Pokývl jsem na rodiče stojící dál v předsíni.

„Ahoj,“ pozdravili mě.

Jak on se jmenuje? Johan? Nebo Jacob? A ona, Mia nebo tak nějak? Ne, doprčic, on je přece Robin.

„Ahoj.“

„Všechno v pohodě?“ zeptal se on.

„Ale jo. A u vás?“

„Jo, dobrý, díky.“

Usmál jsem se na ně. Usmáli se na mě. Vanja pustila Lindu a váhavě se vydala do pokoje, kde si hrály děti. Chvilku tam stála a pokukovala po nich. Pak jako by se rozhodla, že do toho půjde.

„Já mám zlatý boty!“ oznámila.

Předklonila se, zula si jednu botu a zdvihla ji do vzduchu pro případ, že by se někdo chtěl podívat. Ale nikdo nechtěl. Když to pochopila, zase si ji obula.

„Nechceš si k nim jít sednout a hrát si?“ zeptal jsem se. „Vidíš, jakej mají velikánskej domeček pro panenky?“

Udělala, jak jsem řekl, posadila se vedle nich, ale hrát si nezačala, jen seděla a dívala se.

Linda zvedla Heidi a odnesla ji do kuchyně. Já šel za nimi. Všichni nás pozdravili, my je taky a usadili jsme se u dlouhého stolu, já vedle okna. Mluvilo se o levných letenkách, jak ty zpočátku směšné ceny pomalu rostou, jak člověk musí platit další a další příplatky, až je nakonec letenka stejně drahá jako u dražších leteckých společností. Pak se debata stočila k nákupu emisních kvót a poté na nově zavedená charterová vlaková spojení. Určitě jsem k tomu mohl něco říct, ale neudělal jsem to, nezávazná konverzace patří k nekonečně mnoha dovednostem, jež neovládám, takže jsem jako obvykle jen přikyvoval tomu, o čem se mluvilo, usmíval se, když se ostatní usmívali, a přitom jsem z celého srdce toužil být někde úplně jinde. U kuchyňské linky stála Frida, Stellina matka, a vyráběla jakýsi dresink. Už spolu s Erikem nebyli, a ačkoliv, pokud šlo o dceru, spolupracovali dobře, na schůzích vedení ve školce se mezi nimi občas projevila zášť a rozladění. Ona byla blond, měla výrazné lícní kosti, úzké oči a vytáhlé štíhlé tělo, uměla se dobře oblékat, ale byla příliš spokojená sama se sebou a příliš zahleděná do sebe, než aby mi připadala atraktivní. Nemám žádný problém s nezajímavými a neoriginálními lidmi, můžou mít jiné, důležitější vlastnosti jako vřelost, ohleduplnost, přátelskost, smysl pro humor a talent vést konverzaci či vytvářet kolem sebe pocit bezpečí, zajistit fungování rodiny, ovšem zdržuju-li se v blízkosti nezajímavých lidí, kteří si o sobě myslí, že jsou neobyčejně zajímaví, a chlubí se tím, je mi z toho téměř fyzicky špatně.

Postavila misku s tím, o čem jsem se domníval, že je dresink, ovšem ukázalo se, že je to dip, na tác, kde už stály misky s mrkvemi a okurkami nakrájenými na hranolky. V tom okamžiku vešla do místnosti Vanja. Když nás lokalizovala, přišla a postavila se těsně k nám.

„Já chci domů,“ řekla tiše.

„Vždyť jsme právě přišli!“ namítl jsem.

„Ještě chvilku tu zůstaneme,“ řekla Linda. „A podívej, tady máte nějaké dobroty!“

To má na mysli ten tác se zeleninou? Nepochybně ano.

Tohle je země bláznů.

„Já půjdu do pokoje s tebou,“ navrhl jsem Vanje. „Pojď.“

„Vezmeš i Heidi?“ zeptala se Linda.

Přikývl jsem a s Vanjou v patách jsem Heidi odnesl do místnosti, kde si hrály děti. Za námi šla Frida s tácem. Položila ho na malý stolek uprostřed pokoje.

„Tady máte něco k papání,“ oznámila, „než přijde na řadu dort.“ Děti, tři holčičky a jeden chlapeček, si stále ještě hrály před domečkem pro panenky. Ve vedlejší místnosti pobíhali další dva kluci. S cédéčkem v ruce tam u věže stál taky Erik.

„Mám tu nějaký norský jazz,“ řekl. „Zajímá tě jazz?“

„Jo-o…“ odpověděl jsem.

„V Norsku je slušná jazzová scéna,“ pokračoval.

„A co to máš?“

Ukázal mi obal. Byla to kapela, o níž jsem v životě neslyšel.

„Tak to pusť.“

Vanja stála za Heidi a pokoušela se ji zvednout. Heidi protestovala.

„Říká, že nechce, Vanjo,“ napomenul jsem ji, „tak to nedělej.“ Když neposlechla, šel jsem za nimi.

„Nechceš si dát mrkvičku?“

„Ne,“ odpověděla Vanja.

„S dipem,“ dodal jsem. Šel jsem ke stolku, vzal tyčinku mrkve, namočil ji do bílého dipu, pravděpodobně ze zakysané smetany, a strčil si ji do pusy.

„Mňam, to je dobrota!“

Proč nemůžou prostě dostat párky, zmrzlinu a limonádu? Lízátko? Želé? Čokoládový pudink?

Co je tohle sakra za idiotskou zemi? Všechny mladé ženy pijí vodu v takovém množství, až jim crčí z uší, věří, že je to „prospěšné“ a „zdravé“, ale jediný následek je strmě stoupající křivka počtu mladých lidí trpících inkontinencí. Děti jedí celozrnné těstoviny a celozrnný chleba a všelijaké podivuhodné druhy rýže, což jejich žaludky stejně nemůžou plně zužitkovat, to ovšem nehraje žádnou roli, neboť je to „prospěšné“, „čerstvé“, je to „zdravé“. Panebože, zaměňují jídlo s duchem, věří, že se můžou projíst k tomu, aby se stali lepšími lidmi, aniž chápou, že jídlo je jedna věc, avšak představy, jež vzbuzuje, jiná. A pokud to člověk vysloví, řekne něco v tom směru, je buď reakcionář, nebo prostě Nor, to jest ten, co je o deset let pozadu.

„Já nechci,“ opakovala Vanja, „já nemám hlad.“

„Tak dobrá. Ale podívej, viděla jsi to? Je tu vláček. Postavíme ho?“ Přikývla a sedli jsme si na zem, hned za ostatní děti. Začal jsem skládat dřevěné koleje do oblouku a současně opatrně pomáhal Vanje s těmi jejími. Heidi se batolila v druhém pokoji, šla podél police a zkoumala vše, co se na ní nacházelo. Kdykoli pohyby chlapců začaly být příliš divoké, otočila se a sledovala je.

Erik konečně pustil cédéčko a zesílil zvuk. Piano, basa a jakési víření perkusních nástrojů, jež jistý typ jazzových bubeníků miluje – ten typ, co o sebe tluče kameny či jinak využívá materiály ze svého okolí. Mně to někdy nic neříkalo a jindy mi to připadalo směšné. Nesnášel jsem, když se tomu na jazzových koncertech tleskalo.

Erik pokýval hlavou, načež se otočil, mrkl na mě a odešel do kuchyně. V tu chvíli se ozval zvonek. Přišel Linus a jeho syn Achilles. Linus měl pod horním rtem špetku šňupacího tabáku a na sobě černé kalhoty, černý kabát a pod ním bílou košili. Světlé vlasy měl trochu rozcuchané, rozhlížel se po bytě upřímným, naivním pohledem.

„Nazdar!“ pozdravil mě. „Máš se?“

„Fajn. A ty?“

„Ale jo, jde to.“

Achilles, drobný a s velkýma tmavýma očima, si svlékal bundu a boty a přitom zíral na děti za mnou. Děti jsou jako psi, vždycky v množství lidí objeví sobě podobné. Vanja na něho taky pohlédla. Byl její favorit, právě jeho si vybrala, aby se ujal Alexandrovy role. Ale on se svlékl, vydal se okamžitě za ostatními dětmi a Vanja nemohla udělat nic, aby tomu zabránila. Linus vplul do kuchyně a světlo, jež jsem se domníval, že vidím v jeho očích, nemohlo mít jinou příčinu než očekávání, že si trochu popovídá.

Vstal jsem a pohlédl na Heidi. Seděla pod oknem vedle palmy juky a hlínu z květináče vršila na malé hromádky na podlaze. Došel jsem k ní, zvedl ji, shrabal jsem a nasypal to, co šlo, zpátky rukama a pak se vydal do kuchyně pro nějaký hadr. Vanja mě následovala. Když jsme tam došli, vylezla Lindě na klín. Heidi se mezitím v pokoji rozplakala. Linda na mě tázavě pohlédla.

„Já ji vezmu, jenom najdu něco na utření.“

U kuchyňské linky bylo plno, zdálo se, že je hotové jídlo, a tak jsem místo toho, abych se tam tlačil, šel na záchod, odroloval si kus toaletního papíru, navlhčil ho pod kohoutkem a pak se vydal zpátky do pokoje utřít hlínu. Heidi, která pořád brečela, jsem zvedl a odnesl do koupelny, abych jí umyl ruce. Kroutila a mrskala se mi v náručí.

„No tak, hodná holčička,“ uklidňoval jsem ji, „hned to bude. Ještě chviličku. Tak!“

Když jsme zase vyšli ven, pláč už byl pryč, ale pořád nebyla úplně spokojená, nechtěla, abych ji posadil, chtěla zůstat v mém náručí. V pokoji stál se založenýma rukama Robin a sledoval svoji dcerku Theresu, která byla jen o několik měsíců starší než Heidi, ale už uměla mluvit v dlouhých větách.

„Tak co? Píšeš teď něco?“

„Jo, trochu,“ odpověděl jsem.

„A píšeš doma?“

„Ano. Mám tam pracovnu.“

„A není to těžký? Myslím, jestli nemíváš chuť se místo psaní třeba dívat na televizi, prát nebo tak něco?“

„Jde to. Mám na to trochu míň času, než kdybych měl vlastní kancelář, ale…“

„Jo, to je jasný,“ souhlasil.

Měl světlé polodlouhé vlasy, které se mu na krku vlnily, jasné modré oči, zploštělý nos, široké čelisti. Nebyl nijak silný, ale ani slabý. Oblékal se, jako by mu bylo pětadvacet, ačkoliv mu táhlo na čtyřicet. Neměl jsem tušení, co si myslí nebo co se v něm odehrává, ale přesto na něm nebylo nic tajemného. Naopak, jak jeho obličej, tak i to, co z něho vyzařovalo, budilo dojem otevřenosti. Ale přesto jsem vnímal i jistý stín čehosi jiného. Kdysi se zmínil o tom, že pracuje na integraci přistěhovalců v okresu, a po několika dalších otázkách ohledně toho, kolik jich tu bylo přijato a tak dále, jsem raději opustil téma, protože moje názory a sympatie ležely tak daleko za normou, již podle mých předpokladů zastával, že by to zakrátko prosáklo, čímž bych se projevil jako zlý člověk či hlupák, a k tomu jsem neměl nejmenší důvod.

Vanja seděla trochu stranou od ostatních dětí a hleděla na nás. Postavil jsem Heidi na zem a Vanja, jako by na to čekala, se v tom okamžiku zvedla, přišla k ní, vzala ji za ručičku a vedla ji k polici s hračkami, odkud jí podala dřevěného šneka, jemuž bzučela tykadla, když jste ho tahali.

„Podívej se, Heidi!“ řekla, vzala jí ho zase z rukou a postavila ho na podlahu. „Zatáhni takhle za provázek. A pak bude bzučet. Rozumíš?“

Heidi chytila provázek a škubla s ním. Šnek se převrhl.

„Ne, takhle ne. Já ti to ukážu.“

Postavila šneka a opatrně ho táhla několik metrů.

„Já mám malou sestřičku!“ oznamovala hlasitě. Robin mezitím přešel k oknu a zíral do dvora. Stella, jež byla energická a pravděpodobně obzvlášť plná života, jelikož to byla její oslava, vykřikla vzrušeně cosi, čemu jsem nerozuměl, a ukazovala na jednu z menších holčiček, která jí podala panenku, již dosud svírala v náručí. Stella si přivezla malý kočárek, panenku do něj položila a rozjela se s ním do předsíně. Achilles si mezitím našel Benjamina, chlapečka o půl roku staršího než Vanja, jenž zpravidla býval do čehosi hluboce zabraný, do obrázku, hromady kostiček lega či pirátské lodě s figurkami pirátů. Byl samostatný, milý a měl bujnou fantazii, teď s Achillem stavěli dráhu pro vláček, již začala Vanja. Dvě menší holčičky odběhly za Stellou. Heidi tam stála a fňukala. Určitě měla hlad. Šel jsem do kuchyně a posadil se vedle Lindy.

„Půjdeš na chvilku za nimi? Myslím, že Heidi má hlad.“

Přikývla, zlehka mě pohladila po rameni a vstala. Trvalo mi několik vteřin, než jsem se zorientoval ve dvou rozhovorech, které probíhaly u stolu. V jednom se mluvilo o carsharingu, v druhém o autech, a pravděpodobně se právě rozdělily. Za okny vládla neproniknutelná tma, kuchyň zalévalo sporé světlo, v záhybech švédských obličejů kolem stolu se míhaly stíny, oči se leskly v záři svíček. Erik, Frida a ještě jedna žena, jejíž jméno jsem si nepamatoval, stáli zády u kuchyňské linky a připravovali jídlo. Zaplavil mě pocit něhy vůči Vanje. Ale nemohl jsem nic dělat. Pokukoval jsem po těch, co měli slovo, pousmál se, když padl nějaký vtip, usrkával ze skleničky červeného vína, již někdo postavil přede mě.

Přímo naproti mně seděl člověk, který se od ostatních přítomných odlišoval. Měl široký obličej, zjizvené tváře, hrubé rysy a pronikavý pohled. Velké dlaně položené na stole. Byl oblečený v košili, která vypadala, jako by pocházela z padesátých let, a modrých džínách s ohrnutými nohavicemi. I účes měl jak z padesátých let, a k tomu kotlety. Od ostatních jej však neodlišovaly šaty či vlasy, nýbrž to, co z něho vyzařovalo, člověk velmi dobře vnímal, že tam sedí, ačkoliv toho mnoho neřekl.

Kdysi jsem se ve Stockholmu zúčastnil večírku, kde byl jeden boxer. Taky tam seděl v kuchyni, jeho fyzická přítomnost byla také výrazná a vzbuzovala ve mně zřetelný, ale nepříjemný pocit podřazenosti. Že jsem mu podřízený. A ten večer mi zvláštním způsobem dal za pravdu. Večírek se konal u Cory, jedné Lindiny kamarádky, byt měla malý, takže lidi postávali a bavili se všude. Z věže v obýváku se linula hudba. Ulice venku pokrýval bílý sníh. Linda už byla ve vysokém stupni těhotenství, možná to byla poslední akce, které jsme se mohli zúčastnit, než se dítě narodí a všechno se změní, takže ačkoliv byla unavená, chtěla tam ještě chvíli pobýt. Popíjel jsem víno a mluvil s jedním Geirovým kamarádem, fotografem Thomasem; Cora ho znala přes svou spolubydlící Marii, básnířku, která jí kdysi dělala v Biskops-Arnö konzultantku. Linda seděla na židli, kvůli břichu trochu odsunuté od stolu, smála se a byla veselá, a asi jen já jsem tušil přítomnost jakési uzavřenosti do sebe a slabého žáru, jež ji v posledních měsících provázely. Po chvíli se zvedla a vyšla ven, usmál jsem se na ni, obrátil znovu pozornost k Thomasovi, který povídal cosi o genech zrzavých lidí, kteří tam byli onoho večera tak nápadní.

Ozvalo se klepání.

„Coro!“ zaslechl jsem. „Coro!“ Nebyla to Linda?

Vstal jsem a vyšel do předsíně. Klepání se ozývalo z koupelny.

„To jsi ty, Lindo?“ zeptal jsem se.

„Ano,“ odpověděla. „Myslím, že se zasekl zámek. Můžeš dojít pro Coru? Určitě na to má nějaký grif.“

Šel jsem do obýváku a poklepal na rameno Coře, jež v jedné ruce držela talířek s jídlem a v druhé skleničku červeného vína.

„Linda se zamkla v koupelně a nemůže ven,“ řekl jsem jí.

„Ale ne!“ zvolala, odložila skleničku a talířek a pospíchala ven z obýváku.

Chvilku se dohadovaly přes zamčené dveře, Linda se pokoušela plnit Cořiny instrukce, ale nic nepomáhalo, zámek nepovoloval. Všichni v bytě teď už sledovali situaci, nálada byla zároveň veselá a vzrušená, celé osazenstvo se shromáždilo v předsíni a všichni Lindě radili, zatímco Cora zmateně a úzkostlivě opakovala pořád dokola, že Linda je ve vysokém stupni těhotenství a že okamžitě musíme něco udělat. Nakonec se rozhodlo, že zavoláme zámečníka. Během čekání jsem mluvil s Lindou, nepříjemně si vědom toho, že všichni slyší, co říkám, i své neschopnosti jednat. Nemohl bych prostě rozkopnout dveře a dostat ji ven? Jednoduše a rázně?

Nikdy předtím jsem žádné dveře nerozkopl, nevěděl jsem, nakolik jsou pevné, a co kdybych s nimi nehnul, jak hloupě by to pak vypadalo?

Zámečník dorazil za půl hodiny. Odložil na podlahu plátěnou tašku s nářadím a začal se hrabat v zámku. Byl drobný, s brýlemi a počínající pleší, nepoznamenal nic ke kruhu lidí, kteří stáli kolem něho, zkoušel to s jedním nástrojem po druhém, aniž cokoliv pomohlo, a ty zatracené dveře zůstávaly nedobytně zamčené. Nakonec to vzdal, oznámil Coře, že s tím nic nenadělá, že ty dveře neotevře.

„A co tedy máme dělat?“ zděsila se Cora. „Ona může každou chvíli začít rodit!“

Pokrčil rameny.

„Musíte je vyrazit,“ odpověděl a začal si balit nářadí. Kdo by je měl vyrazit?

Určitě já, byl jsem Lindin muž, byla to moje odpovědnost. Srdce se mi rozbušilo jako o závod.

Mám to udělat? Ustoupit o krok dozadu, všem na očích, a potom ze všech sil kopnout?

Co když se dveře nepohnou? Co když povolí a bouchnou Lindu? Musí se schovat do rohu.

Několikrát jsem se zvolna nadechl a vydechl. Ale nepomáhalo to, v nitru jsem se stále třásl. Přitahovat k sobě pozornost tímto způsobem bylo to nejhorší, co jsem si dokázal představit. A jelikož existovalo riziko, že zklamu, bylo to ještě horší.

Cora se rozhlédla.

„Musíme ty dveře vykopnout,“ oznámila. „Kdo to dokáže?“ Zámečník se vytratil. Mám-li to udělat já, musím se odhodlat teď. Ale nepřiměl jsem se k tomu.

„Micke,“ pokračovala Cora. „Je přece boxer.“ Chtěla pro něho dojít do obýváku.

„Já mu řeknu,“ zastavil jsem ji. V každém případě nebudu zastírat tu pokořující situaci, ale řeknu mu přímo, že se já, Lindin muž, neodvažuju vykopnout dveře a prosím ho, jestli by to on, boxer a obr, pro mě mohl udělat.

Stál u okna s pivem v ruce a bavil se se dvěma holkami.

„Ahoj Micke,“ začal jsem. Pohlédl na mě.

„Linda je pořád zaseklá v koupelně. Zámečník ty dveře neotevřel. Myslíš, že bys je mohl vykopnout?“

„Jasně.“ Na okamžik se na mě zadíval, pak odložil láhev a vydal se do předsíně. Následoval jsem ho. Všichni se před ním rozestoupili.

„Jsi tam, Lindo?“ řekl Micke.

„Ano,“ odpověděla.

„Postav se co nejdál ode dveří. Vykopnu je.“

„Dobře.“

Chviličku počkal. Potom zvedl nohu a kopl do dveří takovou silou, až to vyrvalo celý zámek. Třísky se rozletěly na všechny strany.

Když se objevila Linda, začali někteří tleskat.

„Chudáčku,“ vrhla se k ní Cora. „Je mi to moc líto. Vystavit tě něčemu takovýmu, a právě teď…“

Micke se obrátil a odešel.

„Jak ti je?“ zeptal jsem se.

„Dobře. Ale myslím, že už bysme za chvíli mohli jít domů.“

„Jasně,“ ujistil jsem ji.

V obýváku vypnuli hudbu, dvě asi třicetileté ženy se chystaly předčítat své pozoruhodné básně, podal jsem Lindě bundu, oblékl si svou vlastní, rozloučil se s Corou a Thomasem, hanba mě spalovala, ale zbývala ještě poslední věc, musel jsem poděkovat Mickemu za to, co udělal, proklestil jsem si cestu mezi posluchači poezie a zastavil se u okna vedle něho.

„Díky moc, zachránil jsi ji.“

„Ale,“ pokrčil svými rozložitými rameny, „to nic nebylo.“ Cestou domů jsem se v taxíku nemohl na Lindu skoro ani podívat.

Nedokázal jsem zakročit, když bylo třeba, nýbrž jsem byl tak zbabělý, že jsem to nechal za sebe udělat jiného, a to všechno se mi teď zračilo v očích. Jsem ubožák.

Když jsme zalezli do postele, zeptala se, co se děje. Řekl jsem, že se stydím, protože jsem nedokázal vykopnout ty dveře. Udiveně na mě pohlédla. Něco takového ji vůbec nenapadlo. Proč bych to měl dělat? Nejsem přece takový typ.

Z muže, jenž teď seděl naproti mně u stolu, vyzařovalo něco podobného jako z onoho boxera ve Stockholmu. Nesouviselo to s velikostí těla ani s objemem svalstva, protože ačkoliv mnoho mužů má dobře vytrénovaný a svalnatý trup, přesto působí dojmem lehkosti, jejich přítomnost v místnosti je letmá a bezvýznamná jako náhodná myšlenka, ovšem tohle bylo něco jiného, a kdykoliv jsem se s tím setkal, začal jsem o sobě pochybovat a uviděl sám sebe jako svázaného a slabého muže, jímž jsem byl a který žije tento svůj život ve světě řádů. O tomhle jsem přemítal, přitom jsem po něm v nepravidelných intervalech pokukoval a zároveň na půl ucha sledoval probíhající konverzaci. Teď se týkala různých pedagogických metod a škol, které jednotliví rodiče plánují pro své děti. Po malém intermezzu, kdy Linus líčil sportovní den, jehož se zúčastnil, se téma stočilo na ceny domů. Konstatovali, že v posledních letech prudce stouply, ovšem ve Stockholmu více než v Malmö, a že je pravděpodobně jen záležitostí času, kdy se to otočí, možná dokonce začnou klesat stejně prudce, jako vzrostly. Potom se Linus obrátil ke mně.

„A jaké jsou ceny bydlení v Norsku?“ zeptal se.

„Přibližně jako tady,“ odpověděl jsem. „Oslo je stejně drahé jako Stockholm. A na venkově je o něco levněji.“

Ještě chvilku se na mě díval, pro případ, že bych chtěl využít prostor, jejž mi poskytl, ale jelikož k tomu nedošlo, opět se odvrátil a pokračoval v konverzaci. To samé udělal na první společné schůzi, jíž jsme se zúčastnili, ale tehdy s jakýmsi kritickým podtónem, protože, jak nás upozornil, když se schůze blížila k závěru a my s Lindou stále ještě nic neřekli, záměrem je, aby se každý nějak vyjádřil, takový je totiž smysl uspořádání naší školky. Neměl jsem tušení, jaký mám mít názor na záležitost, o níž se diskutovalo, takže to nakonec byla Linda, která s lehkým uzarděním ve tváři musela jménem rodiny zvažovat pro a proti, zatímco na ni všichni shromáždění zírali. Tenkrát šlo o to, jestli má školka vypovědět kuchařku, kterou zaměstnává, a místo toho využívat catering, což bylo levnější, a v tom případě pro jaké jídlo se rozhodnout: vegetariánské, nebo normální? Rys byla vlastně vegetariánská školka, právě proto ji ve své době založili, ovšem nyní byly pouze dva rodičovské páry vegetariány, a vzhledem k tomu, že děti všechny ty servírované druhy zeleniny stejně příliš nejedí, mnozí z rodičů se domnívali, že by se klidně mohl původní princip opustit. Diskuze se táhla několik hodin a vláčela téma sem tam, jako se vláčí rybářská síť po dně moře. Například se vyzdvihovalo procento masa v různých druzích párků; když si je kupujete v obchodě, mají na obalu procenta uvedená, jiná věc jsou ovšem párky, které používají cateringové společnosti, protože jak může člověk vědět, jak vysoký podíl masa v nich je? Domníval jsem se, že párky jsou prostě párky, netušil jsem nic o světě, jenž se toho večera před mýma očima otevřel, a už vůbec ne že existují lidé, kteří se v něm tak usilovně angažují. Copak není pro děti fajn, že mají svoji kuchařku, která jim v kuchyni připravuje jídlo? pomyslel jsem si, ale neřekl jsem nic a postupně začal doufat, že celá diskuze proběhne, aniž bychom museli cokoliv říkat, tedy dokud na nás Linus neupřel svůj protřelý a zároveň naivní pohled.

V obýváku se ozval Heidin pláč. Znovu jsem pomyslel na Vanju. Obvykle řešila situace, jako byla tahle, tak, že dělala přesně to, co ostatní. Když povytáhli židli, taky povytáhla židli, když si sedli, taky si sedla, když se zasmáli, taky se zasmála, ačkoliv nechápala, čemu se smějí. Když pobíhali kolem a vykřikovali nějaké jméno, i ona pobíhala kolem a vykřikovala jméno. Taková byla její metoda. Ovšem Stella to prokoukla. Jednou jsem ji náhodou zaslechl, jak říká: Ty se jenom opičíš! Ty jsi papoušek! Papoušek! To Vanje nezabránilo v tom, aby pokračovala, na to se její metoda projevila jako příliš úspěšná, ovšem tady jí v tom pravděpodobně bránila skutečnost, že tu Stella byla paní domu. Že Vanja chápe, o co jde, jsem věděl. Několikrát řekla Heidi totéž, že se jen opičí, že je papoušek.

Stella byla o rok a půl starší než Vanja, která ji nade vše obdivovala. Když se směla účastnit her, bylo to se Stelliným milostivým svolením, a tenhle vliv Stella měla na všechny děti ve školce. Byla krásné dítě se světlými vlasy a velkýma očima, vždycky pěkně a promyšleně oblečená a projevy krutosti, jež jí byly vlastní, nebyly ani horší, ani lepší, než jaké se projevovaly i u jiných dětí, které se nacházely nejvýše v hierarchii. Proto jsem s ní problém neměl. Ale vadilo mi, jak jistá si je dojmem, který dokáže vyvolat u dospělých, a také způsob, jakým tento svůj šarm a nevinnost využívá. Při svých službách ve školce jsem na to nikdy nebral ohled. Jakkoliv zářivý pohled na mě upřela, když o něco prosila, zůstávala moje reakce bez zájmu, což Stellu pochopitelně mátlo a o to častěji se mě snažila okouzlit. Jednou s námi šla po školce do parku a seděla vedle Vanji v dvojkočárku, já ho jednou rukou tlačil a na druhé nesl Heidi. Několik set metrů před parkem Stella vyskočila a chtěla poslední kousek doběhnout, na což jsem příkře zareagoval, zavolal ji zpátky a přísně jí nařídil, že musí pěkně zůstat sedět v kočáru, protože tu jezdí auta, copak je nevidí? Udiveně na mě pohlédla, na takový tón nebyla zvyklá, a ačkoliv já sám jsem nebyl spokojený se způsobem, jakým jsem situaci vyřešil, zároveň jsem si taky pomyslel, že ne není to nejhorší, na co tohle stvoření může narazit. Ovšem ona si to dobře zapamatovala. Půl hodiny nato jsem je držel za nohy a točil s nimi ve vzduchu dokola k jejich nekonečné radosti, načež jsem si klekl, abych s nimi zápasil, což Vanja milovala, obzvlášť když se rozběhla a vrazila do mě, až jsem se svalil do trávy. Ale když přišla Stella, kopla mě místo toho do nohy. Stalo se to jednou, stalo se to podruhé, a když to udělala potřetí, řekl jsem jí, to bolí, Stello, tohle nedělej, na což samozřejmě nebrala ohled, teď to teprve začalo být napínavé, a kopla mě znovu, přitom se hlasitě smála a Vanja, která vždycky dělala to samé, se taky hlasitě smála, načež jsem se zvedl, chytil ji v pase a vyzvedl: „Poslouchej, ty hajzlíku,“ měl jsem sto chutí říct a určitě bych to taky udělal, nebýt toho, že ji matka měla za půl hodiny vyzvednout.

„Poslouchej, Stello,“ řekl jsem místo toho tvrdě a rozzlobeně a přitom se jí díval do očí, „když říkám ne, myslím tím ne. Rozumíš?“ Dívala se do země, nechtěla odpovědět. Zvedl jsem jí bradu. „Rozumíš?“ opakoval jsem. Přikývla a já ji pustil. „Tak já si teď půjdu sednout tamhle na lavičku. A vy si můžete hrát samy, než přijde tvoje máma.“ Vanja na mě zmateně hleděla. Ale potom se rozesmála a zatahala Stellu za ruku. Takovéto scény zažívala každý den. Stella naštěstí na všechno okamžitě zapomněla, protože jsem se skutečně nacházel na tenkém ledě, co bych pro všechno na světě dělal, kdyby začala brečet nebo křičet? Ale odběhly s Vanjou k velkému „vláčku“, kde se to hemžilo jinými dětmi. Její matka dorazila se dvěma kelímky café latte v rukou.

Normálně bych se hned po jejím příchodu vypařil, ale když mi jeden z nich podala, nezbývalo mi než se posadit, mžourat do nízkého listopadového slunce, poslouchat, jak mluví o své práci, a přitom jedním okem dohlížet na děti.

Týden, kdy jsem měl službu ve školce a v zásadě fungoval jako běžný zaměstnanec, proběhl přibližně podle očekávání; hodně jsem dříve pracoval v sociálním sektoru a zvládal jsem všechny obvyklé práce, na což nebyl personál zvyklý, ani mi nebylo cizí děti svlékat či oblékat, přebalovat nebo si s nimi dokonce hrát, jak bylo požadováno. Děti samozřejmě reagovaly na moji přítomnost různě. Například jeden světle blond chlapeček, který tam neměl kamarády, drobný, samá ruka samá noha, mi chtěl neustále lézt na klín, buď abych mu četl, nebo aby tam prostě jen seděl. S jiným jsem si hrál ještě půl hodiny poté, co ostatní odešli, jeho matka se opozdila, ale úplně na to zapomněl, protože jsme si hráli s pirátskou lodí a já jsem k jeho radosti zapojoval stále nové prvky, třeba žraloky, útočící lodi či požáry. A třetí, nejstarší kluk ze školky zaútočil přímo na jednu z mých slabých stránek, když mi vzal z kapsy svazek klíčů, zrovna když jsme se chystali k jídlu. Jen fakt, že jsem ho nezastavil, ačkoliv mě to naštvalo, způsobil, že se na to upnul. Nejdřív se zeptal, jestli je tam klíč od auta. Když jsem odmítavě zavrtěl hlavou, zeptal se proč. Nemám auto, řekl jsem. Proč? zeptal se. Nemám řidičák, řekl jsem. Ty neumíš řídit auto? podivil se. Ty snad nejsi dospělý? pokračoval. Všichni dospělí přece umí řídit auto. Potom mi mým svazkem klíčů zachrastil pod nosem. Nechal jsem ho, myslel jsem, že ho to brzy přejde, ale nepřešlo, naopak v tom pokračoval dál. Mám tvoje klíče, posmíval se. A ty mi je nevezmeš. Znovu a znovu mi s nimi chrastil pod nosem. Ostatní děti po nás pokukovaly, tři dospělí z personálu taky. A já udělal tu chybu, že jsem mu najednou chtěl klíče vytrhnout. Podařilo se mu s nimi ucuknout a nahlas, pohrdavě se rozesmál. Haha, nevezmeš mi je! dobíral si mě. Ještě jednou jsem se pokusil dělat jakoby nic. Začal klíči bouchat do stolu. Nedělej to, řekl jsem. Jen se na mě drze usmál a pokračoval. Jeden ze zaměstnanců ho poprosil, aby přestal. A tehdy přestal. Ale dál s nimi pohupoval v ruce. Nikdy je nedostaneš, kasal se. V tu chvíli se do toho najednou vložila Vanja.

„Dej tátovi ty klíče!“ řekla. Co je tohle za situaci?

Dělal jsem jakoby nic, sklonil jsem se nad talíř a pokračoval v jídle. Ale ten malý ďáblík mě nepřestával dráždit. Chrastil a chrastil. Rozhodl jsem se, že mu klíče nechám, než dojíme. Napil jsem se trochu vody, ačkoliv to nebylo nic hrozného, cítil jsem v obličeji podivnou horkost. Pak Olaf, vedoucí celé školky, každopádně najednou Jockemu sdělil, že má klíče vrátit. A to taky Jocke udělal a tím to skončilo.

Celý svůj dospělý život si udržuju odstup od jiných lidí, to je můj způsob, jak to zvládat, pochopitelně proto, že se dostávám k druhým příliš blízko v myšlenkách a citech, a pak stačí, aby se jen na vteřinu odmítavě odvrátili, a v mém nitru se strhne bouře. Ta blízkost je přirozeně stejná i u dětí, díky ní si klidně můžu sednout a hrát si s nimi, ale jelikož jim chybí slupka zdvořilosti a slušnosti, kterou mají dospělí, znamená to také, že dokážou proniknout skrz vnější vrstvu mé osobnosti a tam řádit, jak se jim zlíbí. Když už k tomu dojde, můžu se bránit jedině čistě fyzickou silou, již ovšem využít nelze, nebo můžu prostě dělat, že je mi to fuk, což je asi nejlepší, ale tak dobře to neovládám, protože děti, přinejmenším ty nejbystřejší z nich, vzápětí okamžitě zaregistrují, jak nepohodlně se v jejich přítomnosti cítím.

Panebože, jak nedůstojné to bylo!

Najednou se všechno obrátilo vzhůru nohama. Já, který jsem se nezajímal o školku, do níž Vanja chodila, pouze jsem chtěl, aby se mi tam o ni postarali, abych mohl každý den několik hodin v klidu pracovat, aniž bych věděl, co se jí tam přihodí či jak se má, já, který jsem nechtěl ve svém životě intimitu a pro něhož nebyl odstup od ostatních nikdy dostatečně veliký, jenž nemohl být nikdy dostatečně dlouho sám, já jsem náhle musel strávit ve školce týden jako zaměstnanec a usilovně se angažovat ve všem, co se tam odehrávalo, čímž to však nekončilo, protože když se děti přiváděly či vyzvedávaly, bylo obvyklé posedět pár minut v herně nebo v jídelně, podle toho, kde se právě zdržovaly, a popovídat si s ostatními rodiči, třeba si i s dětmi trochu pohrát, a to všechno každičký den v týdnu… Já s tím zpravidla dělal krátký proces, vzal jsem Vanju a oblékl ji dříve, než si vůbec někdo všiml, co se děje, ale občas mě odchytili v předsíni, začalo se konverzovat a lup ho, už jsem seděl na jedné z nízkých hlubokých pohovek a přitakával tomu či onomu, co mě absolutně, ale naprosto vůbec nezajímalo, zatímco ty nejprůbojnější z dětí mě rvaly a tahaly, abych je šel vyhazovat do vzduchu, nosit či s nimi točit dokola, anebo případně, pokud to byl zrovna Jocke, mimochodem syn laskavého milovníka knih, bankovního úředníka Gustava, tak ten do mě pouze bodal špičatými předměty.

Strávit sobotní odpoledne a večer tím, že sedíte namačkaní u stolu, s vypětím sil se zdvořile usmíváte a pojídáte zeleninu, také patřilo mezi povinnosti.

Erik stojící u kuchyňské linky právě vyndal ze skříňky hromadu talířů a Frida počítala nože a vidličky. Usrkl jsem vína a uvědomil si, jaký mám hlad. Ve dveřích se zastavila Stella, rudá a trochu zpocená v obličeji.

„Är det tårta nu? Už bude dort?“ zakřičela. Frida se otočila.

„Za chvilku, zlatíčko. Nejdřív si dáme pořádné jídlo.“

Potom opět obrátila pozornost z dítěte na nás, co jsme seděli kolem stolu.

„Tak tady je něco k snědku. Berte si,“ vybídla nás. „Tady jsou talíře a příbory. A můžete donést i dětem.“

„Á, tak to si dám moc rád,“ zvedl se Linus. „Copak máte dobrého?“ Říkal jsem si, že zůstanu sedět, dokud fronta nebude kratší, ale když jsem viděl, s čím se Linus vrátil, fazolemi, salátem, věčným kuskusem a jedním teplým chodem, nejspíš cizrnou, zvedl jsem se a šel do obýváku.

„V kuchyni je jídlo,“ řekl jsem Lindě, která se tam bavila s Miou, Vanju obtočenou kolem nohy, Heidi v náručí. „Vystřídáme se?“

„Ano, klidně. Mám hlad jako vlk.“

„Půjdeme už domů, tati?“ naléhala Vanja.

„Ale teď se podává jídlo. A potom bude dort. Mám ti něco přinést?“

„Já nechci.“

„Stejně ti trochu přinesu,“ opáčil jsem a vzal Heidi do náručí.

„A tebe si vezmu s sebou.“

„Heidi měla banán,“ vzpomněla si Linda, „ale určitě si taky trochu dá.“

„Pojď, Thereso, doneseme ti taky něco na zub,“ řekla Mia.

Šel jsem za nimi, zvedl Heidi a postavil se do fronty. Položila mi hlavu na rameno, což dělávala, jen když byla unavená. Košile se mi lepila na hrudník. S každým obličejem, jejž jsem zahlédl, s každým pohledem, s nímž jsem se střetl, s každým hlasem, který jsem zaslechl, jako by se na mě věšelo další závaží. Když se mě někdo na něco zeptal nebo já sám položil otázku, jako bych slova musel ze sebe páčit heverem. Heidi mi to ulehčovala, držet ji byla jakási ochrana, jak proto, že jsem měl čím se zabývat, tak i proto, že její přítomnost odváděla pozornost druhých. Usmívali se na ni, ptali se jí, jestli je unavená, hladili ji po tváři. Podstatná část našeho vztahu s Heidi spočívala v tom, že jsem ji nosil. To byl základ. Neustále chtěla nosit, odmítala chodit, jakmile mě uviděla, natahovala ručičky a spokojeně se usmívala, když mohla být u mě v náručí. A já ji měl u sebe rád, to malé baculaté stvoření s velkýma očima a lačnými ústy.

Naložil jsem na talíř pár fazolí, několik lžic cizrny a trochu kuskusu a odnesl to do obýváku, kde teď všechny děti seděly u nízkého stolku uprostřed, některé s asistujícími rodiči za zády.

„Já nechci,“ protestovala Vanja, jakmile jsem před ni postavil talíř.

„To nevadí. Nemusíš jíst, jestli nechceš. Ale třeba si dá Heidi?“

Napíchl jsem pár fazolí na vidličku a zvedl jí je k ústům. Sevřela rty a odvrátila hlavu.

„No tak, vím dobře, že máte hlad.“

„Můžeme si hrát s vláčkem?“ zeptala se Vanja.

Pohlédl jsem na ni. Obvykle by se dívala na stavebnici vláčku nebo nahoru na mě, třeba i prosebně, ovšem teď zírala přímo před sebe.

„Jasně že jo,“ souhlasil jsem. Zvedl jsem Heidi a vydal se do rohu místnosti, kde jsem musel skrčit kolena, až jsem si skoro promáčkl hrudník, abych se vešel mezi malý dětský nábytek a krabice s hračkami. Rozebíral jsem koleje a jednu část po druhé podával Vanje, která se je pokoušela skládat. Když jí to nešlo, tlačila je do sebe, co jí síly stačily. Chvilku jsem vyčkával, až se zdálo, že je vzteky zahodí, a pak se do toho vložil. Heidi je neustále chtěla bourat, tak jsem hledal pohledem něco, co by odvedlo její pozornost. Puzzle? Plyšák? Malý plastový poník s dlouhými řasami a dlouhou růžovou silonovou hřívou? To všechno odhodila.

„Tati, pomůžeš mi?“ volala Vanja.

„No jasně. Koukni, sem dáme most, aby vláček mohl jezdit horem i spodem. Souhlasíš?“

Heidi popadla jeden kus mostu.

„Heidi!“ vykřikla Vanja.

Vzal jsem Heidi kus mostu z ruky a ona se rozeřvala. Vzal jsem ji do náručí a vstal jsem.

„Já to sama neumím!“ protestovala Vanja.

„Hned se vrátím. Jenom odnesu Heidi mámě,“ řekl jsem a vykročil do kuchyně s Heidi na boku jako nějaká zkušená matka. Linda si u stolu povídala s Gustavem, jediným z rodičů v naší školce, jenž měl slušné, staromódní zaměstnání a s nímž si z jakéhosi důvodu dobře rozuměla. Bavil se žoviálně, obličej mu zářil, drobné sporé tělo jako vždy řádně oděné, silný krk, široká brada, obličej masitý, ale otevřený a milý. Rád mluvil o knihách, co se mu líbí, právě teď o těch od Richarda Forda.

„Ty jsou přece fantastický,“ vykládal. „Četla jsi je? Jsou o jednom obchodníkovi s realitama, obyčejným člověku, víš, a jeho životě, úplně obyčejným, co všichni známe, ale zároveň se mu daří vystihnout celou Ameriku! Tamní atmosféru, samotnej pulz země!“

Taky jsem ho měl rád, i kvůli jeho spořádanosti, která nebyla následkem ničeho složitějšího než jeho prostého, důstojného zaměstnání, avšak nebyla vlastní nikomu z mých známých, a mně samotnému už vůbec ne. Byli jsme stejně staří, ale když jsem ho viděl, připadal mi o deset let starší. Byl dospělý stejným způsobem jako moji rodiče, když jsem vyrůstal.

„Myslím, že Heidi si bude muset jít brzy lehnout,“ poznamenal jsem, „vypadá unaveně. A určitě má i hlad. Půjdeš s ní domů?“

„Dobře, ale nejdřív to dojím, jo?“

„Samozřejmě.“

„Nedávno jsem držel v ruce tvoji knihu!“ oznamoval David. „Byl jsem v knihkupectví a tam ji měli. Vyšla v Norstedts, že jo?“

„Ano,“ usmál jsem se s vypětím sil, „přesně tak.“

„A ty sis ji nekoupil?“ zeptala se Linda lehce škádlivým tónem.

„Ne, tentokrát k tomu nedošlo,“ odpověděl a utřel si ubrouskem rty. „A tématem jsou andělé?“

Přikývl jsem. Heidi mi v náručí trochu sklouzla, a když jsem ji opět nadzvedl, všiml jsem si, jak těžkou má plenu.

„Přebalím ji, než půjdete,“ řekl jsem. „Vzala jsi nahoru tašku z kočáru?“

„Ano, je v předsíni.“

„Tak jo,“ vydal jsem se do předsíně pro plenu. V obýváku běhali dokola Vanja s Achillem, seskočili z pohovky na podlahu, rozesmáli se, vylezli a znovu seskočili. Cítil jsem, jak mě to zahřálo u srdce. Sehnul jsem se, vzal plenu a balení vlhčených ubrousků, přičemž se Heidi ke mně křečovitě přitiskla jako malý medvídek koala. V koupelně neměli přebalovací pult, tak jsem ji položil na dlaždičky, stáhl jí punčocháče, odtrhl dvě lepicí pásky na pleně a vyhodil ji do odpadkového koše pod umyvadlem, Heidi mě přitom vážným pohledem sledovala.

„Jenom čurala!“ oznámila. Potom obrátila hlavičku na stranu a zírala do zdi, jakoby nedotčená mými pohyby, když jsem jí nasazoval novou plenu, tak jak to dělávala už od doby, kdy byla miminko.

„Tak,“ řekl jsem, „a je to.“

Vzal jsem ji za ručičky a vytáhl na nohy. Punčocháče měla trochu vlhké, tak jsem je sroloval a odnesl do přebalovací tašky, vzal odtamtud tepláčky a natáhl jí je, a pak i hnědou manšestrovou bundu s prošívanou podšívkou, kterou dostala k prvním narozeninám od Yngveho. Linda přišla, zrovna když jsem ji obouval.

„My taky za chvilku vyrazíme,“ řekl jsem Lindě, dali jsme si pusu, ona vzala do jedné ruky tašku a do druhé Heidi a pak vyrazily.

Vanja se řítila plnou rychlostí předsíní s Achillem v patách do místnosti, kde musela být ložnice a odkud se vzápětí ozval její exaltovaný hlásek. Pomyšlení, že bych měl jít zpátky a usadit se u kuchyňského stolu, nebylo právě lákavé, a tak jsem vešel do koupelny, zamkl za sebou dveře a stál tam bez hnutí několik minut. Potom jsem si opláchl obličej studenou vodou, pečlivě se utřel do bílého froté ručníku, podíval se na sebe do zrcadla a uviděl tak temný pohled a obličej strnulý takovým zoufalstvím, až jsem sebou téměř trhl.

V kuchyni si nikdo nevšiml, že jsem se vrátil. No, vlastně jedna drobná žena přísného vzezření, s krátkými vlasy a nevýraznými, trochu hranatými rysy, na mě krátce pohlédla přes skla brýlí. Co asi může chtít?

Gustav a Linus se bavili o různých penzijních systémech, tichý chlapík v košili z padesátých let měl na klíně svého synka, čiperu se světlými, téměř bílými vlasy, a mluvili spolu o FK Malmö, zatímco Frida s Miou debatovaly o jakémsi klubovém večeru, jejž chtěly s kamarádkami organizovat, a Erik a Mathias diskutovali o televizních obrazovkách, čehož se Linus taky toužil zúčastnit, soudě podle dlouhých pohledů, které na ně vrhal, a naopak krátkých, jimiž ze slušnosti častoval Gustava. Jediná osoba, která nebyla zabraná do hovoru, byla ona nakrátko ostříhaná žena, a ačkoliv jsem těkal pohledem na všechny strany, jen ne na ni, naklonila se přesto brzy nad stolem ke mně a zeptala se, jestli jsem spokojený se školkou. Odpověděl jsem, že ano. Možná je tam trochu moc práce, dodal jsem, ale rozhodně to stojí za to, člověk se alespoň dobře seznámí s kamarády svých dětí, což je skvělá věc, aspoň si to myslím.

Mdle se usmála tomu, co jsem řekl. Měla v sobě jakousi bolest, neštěstí.

„Co to doprčic…“ trhl sebou Linus najednou na židli. „Co to tam vyvádíte?“

Vstal a vyrazil do koupelny. Vzápětí vyšel ven a před sebou postrkoval Vanju a Achilla. Vanja měla na tváři široký úsměv, Achilles vypadal o něco provinileji. Rukávy na svém malém sáčku měl promáčené. Vanjiny nahé paže se také leskly vlhkostí.

„Když jsem tam vlezl, snažili se ponořit ruce co nejhloubějc do záchodový mísy,“ vykládal Linus a táhl Achilla za sebou do předsíně. Pohlédli jsme s Vanjou na sebe a já jsem se nemohl ubránit úsměvu.

„Tohle ti sundáme, mladíku,“ vedl Linus Achilla do předsíně, „a pak si pořádně umyješ ručičky.“

„Tebe se to týká taky, Vanjo,“ dodal jsem a zvedl se. „Šup do koupelny.“

Když jsme tam došli, natáhla ruce nad umyvadlo a podívala se na mě.

„My si hrajem s Achillem!“

„No, to vidím. Ale kvůli tomu ještě nemusíte strkat ruce do záchodu, ne?“

„Ne,“ souhlasila a rozesmála se.

Namočil jsem si ruce pod proudem vody, namydlil si je a umyl ty její od špiček prstů až po ramena. Potom jsem je osušil, dal jí pusu na čelo a poslal ji z koupelny pryč. Omluvný úsměv, s nímž jsem se usadil, nebyl zapotřebí, nikdo neměl zájem rozebírat drobné intermezzo, ani Linus, který, jakmile se vrátil, dál vyprávěl, jak se stal v Thajsku svědkem přepadení nějakého muže tlupou opic, uprostřed níž se ocitl. Sám se tomu příliš nesmál, sotva nadzdvihl obočí, když se rozesmáli ostatní, ale jejich smích do sebe tak nějak nasával, jako by tím pak v hrudníku dodal vyprávění novou sílu, což se také skutečně stalo, a teprve s příští vlnou smíchu se Linus usmál, nijak zvlášť a nikoliv své vlastní zábavnosti, prolétlo mi hlavou, byl to spíš výraz uspokojení, jež pociťoval, když se jeho obličej mohl koupat ve smíchu, který sám vyvolal. „No opravdu, fakt…“ rozhodil trochu rukama ve vzduchu. Žena s přísným výrazem, která se až dosud dívala z okna, si posunula židli blíž a opět se naklonila nad stolem ke mně.

„Není to náročný, se dvěma dětmi tak brzy po sobě?“ zeptala se.

„Jak se to vezme,“ odpověděl jsem. „Trochu únavný to jistě je. Ale stejně je to se dvěma lepší než s jedním. S jedináčkem to bylo tak nějak smutný, podle mě… Vždycky jsem si představoval, že budu mít tři děti. Že budou mít mezi sebou hodně konstelací, ze kterých vybírat. A taky početní převahu nad rodičema…“

Usmál jsem se. Ona neřekla nic. Najednou mi došlo, že má jedináčka.

„Ale s jedním to samozřejmě taky může být fajn,“ dodal jsem spěšně.

Podepřela si rukou hlavu.

„Ale já bych ráda, aby měl Gustav sourozence,“ řekla, „jsme příliš často sami dva.“

„Kdepak,“ opáčil jsem, „má přece spoustu kamarádů ve školce. To jistě stačí.“

„Problém je, že nemám žádnýho chlapa,“ pokračovala, „a tak to bohužel nejde.“

Co s tím doprdele mám já dělat?

Soucitně jsem na ni pohlédl a soustředil se, abych neuhnul pohledem, což je v takových situacích tak snadné.

„A ti, co se s nima vídám, si nedokážu představit jako otce svého dítěte,“ dodala.

„To se určitě spraví,“ namítl jsem.

„Myslím, že ne. Ale stejně díky.“

Koutkem oka jsem zaregistroval pohyb. Obrátil jsem se ke dveřím. Vanja právě přicházela. Přitočila se ke mně.

„Já chci domů,“ žadonila, „můžeme už jít?“

„Ještě chvilku zůstaneme. Brzy bude dort. Ten si dáš, ne?“ Neodpověděla.

„Nechceš ke mně na klín?“

Přikývla, já posunul skleničku s vínem a vyzdvihl ji.

„Tak tu chviličku seď se mnou a pak půjdeme zase do pokoje. Můžu tam jít s tebou. Chceš?“

„Ano.“

Pokukovala po ostatních kolem stolu. Co si o tom všem myslí? Jak se jí to asi jeví?

Pohlédl jsem na ni. Dlouhé světlé vlásky už jí dosahovaly až na ramena. Drobný nosík, drobná ústa, dvě ouška, na obou nahoře malá elfovská špička. Modré oči, které vždycky prozradily její rozpoložení, snadno sklouzly k šilhání, proto ty brýle, co nosila. Zpočátku na ně byla pyšná. Teď byly to první, čeho se zbavovala, když se rozzlobila. Snad proto, že věděla, že bychom byli moc rádi, kdyby si je nechala nasazené?

Když se na nás dívala, měla oči živé a veselé, pokud tedy nedostala jeden ze svých impozantních záchvatů zuřivosti, kdy se její pohled jakoby uzavřel a byl nedosažitelný. Měla neobyčejný smysl pro dramatičnost a dokázala svým temperamentem ovládat celou rodinu, se svými hračkami předváděla dramata s komplikovanými vztahy, milovala, když jsme jí četli, ale možná ještě radši se dívala na filmy, nejlépe hrané, s postavami a dramatickým dějem, o němž spekulovala, probírala ho s námi a kladla nám spoustu otázek, ale také s radostí příběh znovu a znovu vyprávěla. Jednou jsme sledovali Madynku, tehdy Vanja seskočila ze židle, ležela se zavřenýma očima na podlaze a my ji museli zvednout a nejdřív se domnívat, že je mrtvá, poté pochopit, že omdlela a má otřes mozku, a odnést ji, stále se zavřenýma očima a visícíma rukama, do postele, kde musela zůstat ležet tři dny, zatímco my jsme přitom pokud možno pobrukovali smutnou melodii z té scény. Potom vyskočila, běžela zpátky k židli a začala se stejnou hrou znovu. Na vánoční besídce ve školce se jako jediná ukláněla, když jsme dětem tleskali, a očividně si užívala pozornosti, jíž se jim dostávalo. Často pro ni idea nějaké věci bývala důležitější než věc samotná, například sladkosti; celý den o nich dokázala vykládat, těšit se na ně, ale když je konečně měla na misce, sotva je ochutnala, než je vyplivla. Ovšem nepoučila se z toho; následující sobotu bylo očekávání fantastických sladkostí naprosto stejné. Hrozně chtěla jezdit na bruslích, ale když jsme pak stáli na kluzišti, ona v brusličkách, které jí koupila babička, Lindina matka, a s hokejovou přilbou na hlavě, rozkřičela se zlostí, když jí došlo, že na nich nedokáže udržet rovnováhu a pravděpodobně se to ještě dlouho nenaučí. Tím větší měla radost, když pochopila, že vlastně umí jezdit na lyžích, když jsme jednou byli na malém kousku sněhu na zahradě u mé matky, kde zkoušela výbavu, kterou jí babička opatřila. Ovšem i tehdy byla myšlenka o jízdě na lyžích a radost, že to dokáže, důležitější než samotné lyžování, bez toho se docela dobře obešla. Hrozně ráda s námi cestovala, milovala poznávání nových míst a ještě několik měsíců poté vyprávěla o všem, co se přihodilo. Ale ze všeho nejradši si samozřejmě hrála s jinými dětmi. Když některé z dětí ze školky přišlo k nám domů na návštěvu, byla to pro ni událost. Poprvé, když k nám měl přijít Benjamin, chodila večer předtím sem tam a prohlížela si svoje hračky, celá zoufalá, že pro něho nejsou dost dobré. To jí zrovna byly tři roky. Ale když konečně přišel, strhli jeden druhého a veškeré předcházející úvahy zmizely ve víru vzrušení a radosti. Benjamin řekl svým rodičům, že Vanja je nejlepší z celé školky, a když jsem jí to donesl, seděla zrovna na posteli a hrála si s figurkami, reagovala takovým citovým výlevem, jaký jsem u ní nikdy předtím neviděl.

„Víš, co říkal Benjamin?“ zeptal jsem se hned ve dveřích.

„Ne,“ odpověděla a napjatě ke mně vzhlédla.

„Říkal, že jsi nejlepší z celý školky.“

Rozzářila se tak, jak jsem ji nikdy předtím neviděl. Celá sálala radostí. Věděl jsem, že Linda ani já nikdy nedokážeme říct nic, na co by takhle reagovala, a v okamžiku náhlého jasného prozření mi došlo, že Vanja není naše. Že její život patří zcela a pouze jí.

„Cože říkal?“ chtěla to slyšet ještě jednou.

„Říkal, že jsi nejlepší z celý školky.“

Usmála se ostýchavě, ale radostně, což i mě naplnilo radostí, zároveň však na ni dopadal i stín, není snad znepokojivé, jak brzy pro ni tolik znamenají myšlenky a názory druhých? Nebylo by nejlepší, kdyby všechno vycházelo z ní samotné, bylo v ní pevně zakotvené? Podruhé mě v tomto směru překvapila ve školce, přišel jsem tam, abych ji vyzvedl, a ona se ke mně rozběhla a ptala se, jestli by Stella s námi nemohla potom jít do stáje. Odpověděl jsem, že se to nehodí, že se to musí předem naplánovat, musíme se nejdřív domluvit s jejími rodiči, a Vanja mě sledovala, jak to říkám, očividně zklamaná, ovšem když šla vzkaz předat Stelle, nepoužila ty moje argumenty, jak jsem zaslechl v šatně, když jsem hledal její pláštěnku.

„Určitě by tě to ve stáji nudilo,“ vysvětlovala jí, „jenom se dívat není žádná zábava.“

V tom upřednostňování reakcí druhých před svými vlastními jsem poznával svůj způsob uvažování, a když jsme se v dešti vydali přes Folkets Park, přemítal jsem o tom, jak to asi pochytila. Vznáší se to snad jen kolem ní, neviditelné, ale stále nablízku, přibližně jako vzduch, který dýchá? Anebo to má v genech?

O žádné z těchto myšlenek o dětech jsem se nezmínil nikomu s výjimkou Lindy, protože pouze já samotný či my dva jsme je nazírali komplexně. Ve skutečnosti, to jest ve světě, ve kterém žila Vanja, bylo vše snadné, vše se snadno vyjádřilo a spletitost vznikala pouze součtem všech částí, což přirozeně nevěděla. A to, že jsme o nich často mluvili, nepomáhalo v každodenním běhu života ani v nejmenším, jelikož v něm všechno bylo nepřehledné a neustále se nacházel na pokraji chaosu. Při prvním takzvaném „pohovoru o rozvoji dítěte“ se zaměstnanci školky se hodně mluvilo o tom, že se Vanja vyhýbá kontaktu s nimi, nechce jim sedět na klíně, ani aby ji hladili, a že je stydlivá. Musíme pracovat na tom, aby se otrkala, naučit ji vést hry, ujímat se iniciativy a chrlit věty jako vodopád. Tvrdili, že to málo, co ve školce říká, je nezřetelné, že nemluví čistě, nemá asi příliš velkou slovní zásobu, a zajímalo je, jestli jsme třeba nepřemýšleli o logopedovi. V tomto bodě rozhovoru nám předali brožuru od jednoho místního logopeda. Logoped? Copak se v téhle zemi všichni zbláznili? pomyslel jsem si. Copak se všechno musí hned institucionalizovat? Vždyť jí jsou teprve tři roky!

„Ne, logoped nepřichází v úvahu,“ vzepřel jsem se. Do té doby za nás mluvila Linda. „To se spraví samo. Mně byly tři roky, když jsem začal mluvit. Předtím jsem říkal jenom jednotlivá slova, kterým rozuměl jenom můj bratr, nikdo jiný.“

Usmáli se.

„A když jsem začal mluvit, šlo to plynule a v dlouhých větách. Je to individuální. Nebudeme ji posílat k nějakému logopedovi.“

„Je to zcela na vás,“ odvětil Olaf, vedoucí školky, „ale nechat si tu brožuru a trochu si to promyslet stejně můžete, ne?“

„Tak jo,“ přisvědčil jsem.

Teď jsem jí sevřel vlásky v jedné ruce a přejel jí prstem po krku a horní části zad. Obvykle to milovala, obzvlášť před spaním, úplně ji to zklidnilo, teď se mi však vykroutila.

Na druhé straně stolu zapředla ta přísná žena rozhovor s Miou, jež jí věnovala plnou pozornost, zatímco Frida a Erik začali sbírat talíře a příbory. Bílý piškotový dort, který byl dalším bodem programu, stál krásně ozdobený malinami na kuchyňské lince, na něm pět malých svíček, vedle hromádka krabiček s jablkovým nápojem BRAVO bez obsahu cukru.

Gustav, jenž doposud seděl vedle, zpola odvrácený, se teď otočil k nám.

„Ahoj Vanjo. Líbí se ti tu?“

Když se nedočkal odpovědi, dokonce ani očního kontaktu, pohlédl na mě.

„Musíš někdy přijít za Jockem k nám domů,“ řekl a mrkl na mě, „chtěla bys?“

„Ano,“ pohlédla Vanja na něho a oči se jí náhle rozšířily. Jocke byl největší kluk ze školky, návštěva u něho doma byla asi víc, než v co se odvážila doufat.

„Tak to zařídíme,“ pokračoval Gustav. Pozvedl skleničku a napil se červeného vína, otřel si ústa hřbetem ruky.

„Píšeš teď něco novýho?“ Pokrčil jsem rameny.

„Ale jo, na něčem dělám.“

„A ty pracuješ doma?“

„Ano.“

„Jaký to je? Sedíš a čekáš, až přijde inspirace?“

„Ne, tak to nejde. Musím pracovat denně, stejně jako ty.“

„To je teda zajímavý. A nerozptyluje tě to doma moc?“

„Ani ne, jde to.“

„Tak to jo. No…“

„Tak, můžete všichni do obýváku,“ oznamovala Frida, „zazpíváme Stelle.“

Vytáhla z kapsy zapalovač a zapálila pět svíček.

„To je krásný dort,“ chválila Mia.

„Že jo?“ souhlasila Frida. „A taky je zdravý. V krému není žádný cukr.“

Vzala dort do rukou.

„Půjdeš zhasnout světlo, Eriku?“ zeptala se, zatímco ostatní se zvedali ze svých míst a vycházeli z místnosti. Následoval jsem je ruku v ruce s Vanjou a právě se stihl postavit ke zdi úplně vzadu, když už se Frida blížila potemnělou předsíní se zářícím dortem v rukou. Jakmile byla vidět od stolu, začala zpívat „Hodně štěstí, zdraví“ a ostatní dospělí se ihned přidali, takže když dort stavěla na stůl před Stellu, přihlížející se zářícíma očima, píseň v malém obýváku vyloženě burácela.

„Už mám foukat?“

Frida zpívala dál a přitom přikývla.

Všichni pak Stelle zatleskali, i já. Potom se zase rozsvítilo a několik minut probíhalo rozdávání dortu dětem. Vanja nechtěla sedět u stolu, ale na zemi u zdi, kam jsme se uvelebili, ona s dortem na talířku v klíně. Teprve tehdy jsem si všiml, že na sobě nemá svoje střevíčky.

„Kde máš ty zlatý střevíčky?“ podivil jsem se.

„Nejsou hezký,“ odpověděla.

„Jak to? Jsou moc krásný,“ oponoval jsem. „Jsou to opravdový princeznovský střevíčky!“

„Nejsou hezký,“ trvala na svém.

„Ale kde je máš?“ Neodpověděla.

„Vanjo,“ nedal jsem se.

Vzhlédla ke mně. Rty měla bílé od šlehačky.

„Tamhle,“ ukázala do vedlejšího pokoje. Vstal jsem a vydal se tam, rozhlédl jsem se, ale žádné boty jsem neviděl. Vrátil jsem se zpátky.

„A kam jsi je dala? Nikde je tam nevidím.“

„U tý kytky,“ odpověděla.

Kytky? Znovu jsem tam zašel, pohlédl mezi květináče na okenním parapetu, boty tam ovšem neležely.

Myslela snad tu palmu juku?

No jistě. Ležely nahoře v květináči. Vzal jsem je do ruky, oklepal nad květináčem hlínu, pak je odnesl do koupelny a otřel zbytek, načež jsem je postavil pod židli, kde ležela Vanjina bunda.

Vyrušení s dortem, do něhož se všechny děti pustily, jí třeba dá šanci na nový začátek, pomyslel jsem si, možná pak bude snazší se připojit k ostatním.

„Já si taky dám trochu dortu,“ řekl jsem jí. „Budu sedět v kuchyni. Kdyby něco, tak za mnou přijď, ano?“

„Tak jo, tati.“

Hodiny nade dveřmi do kuchyně ukazovaly, že už je půl sedmé pryč. Zatím ještě nikdo neodešel, takže jsme museli ještě chvíli zůstat. Na lince jsem si odkrojil tenký plátek dortu, položil ho na talířek a posadil se na druhou stranu stolu, jelikož místo, na němž jsem dosud seděl, bylo obsazené.

„Je tu i kafe, nedáš si?“ nabídl Erik, pohlédl na mě a úsměv mu tak nějak zůstal viset na rtech, jako by tkvěl spíš v otázce samotné a tom, co viděl, když na mě pohlédl, než v tom, co se zdálo zjevné. Řekl bych, že to byla pouze technika, již se naučil, aby působil důležitě, přibližně jako triky, ke kterým se přiklání průměrný spisovatel, aby se smysl jeho povídek zdál hluboký.

Nebo si opravdu něčeho všiml?

„Ano, díky,“ zvedl jsem se, vzal si jeden z připravených hrnečků a naplnil ho kávou z šedé konvice značky Stelton, jež stála vedle. Když jsem se opět posadil, Erik už byl na cestě do obýváku. Frida vykládala o kávovaru, který si pořídila, byl drahý a dlouho váhala, jestli si ho koupit, ovšem nelitovala, ceně naprosto odpovídal, kafe je z něj fantastické, a je přece důležité, aby si člověk právě takové věci dopřál, možná důležitější, než si mnozí obvykle myslí. Linus vyprávěl o jednom skeči Smithe & Jonese, který kdysi viděl, ti dva seděli vedle sebe u stolu, mezi sebou french press, jeden stlačuje píst, ale nestlačuje pouze mletou kávu, ale všechno, co v konvici je, takže ta nakonec zůstane úplně prázdná. Nikdo se nezasmál a Linus rozhodil rukama.

„Prostě taková kafehistorka,“ dodal, „zná snad někdo lepší?“

Ve dveřích se objevila Vanja. Pohledem přelétla stůl, a když mě objevila, došla ke mně.

„Chceš domů?“ zeptal jsem se. Přikývla.

„Tak jo, vždyť já taky. Ale nejdřív dojím ten dort. A dopiju kafe. Sedneš si zatím ke mně na klín?“

Znovu přikývla. Zvedl jsem ji.

„To je fajn, že jste přišli, Vanjo,“ usmála se na ni Frida z druhé strany stolu. „Teď bude za chvilku lovení rybiček. To si přece nenecháš ujít, ne?“

Vanja zavrtěla hlavou a Frida se obrátila zpátky k Linusovi, šlo o jakýsi televizní seriál na HBO, který mu unikl, ovšem ona ho zhlédla a nemohla si ho vynachválit.

„Tak co? Počkáme ještě na lovení rybiček, než půjdeme?“ Vanja zavrtěla hlavou.

Lovení rybiček spočívalo v tom, že děti dostaly malý rybářský prut s provázkem, který házely za plentu, kde seděl dospělý a věšel na něj sáčky s něčím lákavým, sladkostmi, drobnými hračkami a podobně. Tady je nejspíš naplní hráškem nebo artyčoky, pomyslel jsem si a natáhl se vidličkou kolem Vanji na talířek, kde jsem jejím okrajem odkrojil kousek dortu, kůrka pod bílým krémem byla hnědá, uvnitř žlutá, s červenými pruhy marmelády, stočil jsem zápěstí tak, aby kousek zůstal na vidličce, zvedl ji opět kolem Vanji a zasunul do pusy. Korpus byl příliš suchý a krém málo sladký, ale s douškem kafe se to celkem dalo jíst.

„Chceš ochutnat?“ zeptal jsem se. Vanja přikývla. Strčil jsem jí kousek do otevřené pusinky. Pohlédla na mě a usmála se.

„Můžu s tebou jít do obýváku,“ nabídl jsem jí, „podíváme se, co dělají ostatní. A třeba počkat i na to lovení rybiček.“

„Říkal jsi přece, že půjdeme domů,“ namítla.

„Ano, máš pravdu. Tak teda půjdeme.“

Položil jsem vidličku na talířek, dopil kafe, postavil Vanju na zem a zvedl se. Rozhlédl jsem se kolem sebe. Nikdo se na mě nedíval.

„Tak my vyrazíme,“ oznámil jsem.

Právě v tom okamžiku vešel Erik s malým bambusovým prutem v jedné ruce a igelitovou taškou z obchodu Hemköp v druhé.

„Tak jdeme na ty rybičky,“ pravil.

Někteří se zvedali, aby se zúčastnili, jiní zůstali sedět. Mou repliku na rozloučenou nikdo nezaregistroval. A jelikož se pozornost kolem stolu náhle rozptýlila, nepřišlo mi zapotřebí ji opakovat, místo toho jsem položil Vanje ruku na rameno a odvedl ji ven. V obýváku Erik zakřičel: „Lovení rybiček!“ a všechny děti spěchaly kolem nás na druhý konec předsíně, kde visela ode zdi ke zdi opona, tedy bílé prostěradlo. Erik, který šel za nimi jako nějaký pastýř, je požádal, aby se usadily. Když jsem Vanju stojící přede mnou oblékal, dívali jsme se přímo na ně.

Zapnul jsem zip na její už poněkud úzké červené prošívané bundičce, nasadil jí na hlavu červenou čepici značky Polarn och Pyret a zapnul ji pod bradou, postavil jsem před Vanju vysoké botky tak, aby si do nich sama mohla vlézt, a když si je obula, zapnul jsem zip na zadní straně.

„Tak. Teď zbývá jen poděkovat za pozvání a můžeme jít. Tak pojďme.“

Natáhla ke mně ruce.

„Umíš přece sama chodit, ne?“

Zavrtěla hlavou, paže stále natažené.

„No dobře. Ale nejdřív se taky musím obléct.“

V předsíni byl mezitím na řadě první „rybář“, Benjamin. Nahodil provázek a někdo, pravděpodobně Erik, za něj na druhé straně zatahal.

„Zabrala!“ křičel Benjamin.

Rodiče stojící u zdi se usmívali, děti na zemi pokřikovaly a smály se. V příštím okamžiku škubl Benjamin prutem a zpoza opony vylétl červenobílý sáček bonbonů z obchodu Hemköp připevněný k provázku kolíčkem. Uvolnil ho a o několik kroků ustoupil, aby ho v klidu otevřel, zatímco další dítě, Theresa, převzalo za asistence matky prut. Omotal jsem si šálu kolem krku a zapnul si modrou bundu námořnického střihu, zakoupenou předchozího jara ve výprodeji u Paula Smithe ve Stockholmu, nasadil jsem si čepici koupenou tamtéž, sklonil se nad hromadou bot u stěny a našel ty své, černé wranglerky se žlutými tkaničkami, jež jsem si koupil, když jsem byl na literárním veletrhu v Kodani, a nikdy se mi nelíbily, dokonce ani když jsem je kupoval, a teď byly ke všemu otrávené vzpomínkou na to, jaké katastrofální vystoupení jsem tam tehdy předvedl, neschopný rozumně odpovědět na jedinou z otázek, jež mi ten nadšený a zasvěcený moderátor na pódiu kladl. Že jsem tyhle boty už dávno neodepsal, vyplývalo výlučně z toho, jak špatně jsme na tom finančně byli. A ty žluté tkaničky!

Zavázal jsem si je a narovnal se.

„Tak, a můžeme jít,“ řekl jsem. Vanja opět natáhla ruce. Zvedl jsem ji, prošel předsíní a nakoukl do kuchyně, kde teď sedělo a bavilo se pár rodičů.

„Tak my jdeme,“ oznámil jsem. „Mějte se, bylo to fajn.“

„Taky se měj,“ odvětil Linus. Gustav pozvedl ruku k čelu.

Pak jsme znovu vyšli do předsíně. Frida stála s úsměvem u zdi, zaujatá scénou odehrávající se na zemi. Abych upoutal její pozornost, položil jsem jí ruku na rameno.

„My už jdeme. Díky moc za pozvání! Byla to prima sešlost. Opravdu moc fajn!“

„Ale copak si Vanja nechce taky zachytat?“ podivila se.

Nasadil jsem takový nějaký příznačný výraz, jenž měl znamenat něco ve smyslu „víš sama, jak nevyzpytatelné děti jsou“.

„No jasně,“ pokračovala. „Tak díky, že jste přišli. Měj se hezky, Vanjo!“

Mia, která stála vedle, Theresu před sebou, řekla: „Počkejte chvilku.“ Naklonila se přes oponu a zeptala se Erika, který tam seděl na bob ku, jestli jí může dát jeden sáček bonbonů. Udělal to a ona ho podala

Vanje.

„Podívej, Vanjo. Tohle si můžeš vzít s sebou domů. A třeba se rozdělit s Heidi, když budeš chtít.“

„Nechci,“ opáčila Vanja a přitiskla si sáček k hrudi.

„Díky moc! Tak se všichni mějte!“ Stella se otočila a pohlédla na nás.

„Ty už jdeš, Vanjo? A proč?“

„Měj se hezky, Stello,“ odpověděl jsem za Vanju. „Díky, že jsme mohli přijít na tvou oslavu.“

Potom jsem se otočil a šel. Dolů po tmavém schodišti, průjezdem a ven na ulici. Hlasy, křik, kroky a hukot motorů v prostoru mezi zdmi neustále sílil a slábl. Vanja mě objala a položila mi hlavu na rameno. To nikdy nedělávala. To byl Heidin způsob.

Kolem projel taxík se svítícím majáčkem. Minul nás pár s kočárkem, ona měla přes hlavu šál a byla mladá, snad dvacetiletá. Když procházeli kolem, všiml jsem si, že má hrubou pokožku v obličeji silně napudrovanou. On byl starší, v mém věku, a neklidně se rozhlížel. Kočárek byl toho směšného typu s tenkou tyčí, jež jako stonek trčela z podvozku a na ní spočívala korbička. Proti nám přicházela parta patnáctišestnáctiletých kluků. Černé, dozadu ulízané vlasy, černé kožené bundy, černé kalhoty a přinejmenším dva z nich měli boty Puma s logem na špičce, což mi odjakživa přišlo, že vypadá naprosto idiotsky. Na krku zlaté řetězy a trochu klátivé, jakoby nehotové pohyby paží.

Boty.

Do háje, nechali jsme je tam. Zastavil jsem se.

Mám se na ně prostě vykašlat?

Ne, to by byla lenost, stojíme přece přímo přede dveřmi.

„Musíme se ještě vrátit nahoru,“ řekl jsem Vanje, „zapomněli jsme tvoje zlatý střevíčky.“

Trochu se narovnala.

„Já je nechci.“

„Já vím. Ale nemůžeme je tam nechat jen tak ležet. Musíme je odnést domů, a pak už nemusí být tvoje.“

Spěchal jsem znovu nahoru po schodech, postavil Vanju na zem, otevřel dveře, vkročil dovnitř a natáhl se pro boty, aniž jsem se podíval dál do bytu, čemuž jsem se ovšem nevyhnul, když jsem se zvedal, a střetl jsem se s pohledem Benjamina, jenž seděl v bílé košilce na podlaze, v jedné ruce autíčko.

„Ahoj!“ zamával druhou rukou. Usmál jsem se.

„Ahoj, Benjamine!“ opětoval jsem mu pozdrav, zavřel za sebou dveře, zvedl Vanju a znovu sešel po schodech dolů. Venku bylo jasno a chladno, ale veškeré světlo města, z pouličních lamp, výloh obchodů, reflektorů aut, vzlínalo nahoru jako zářící kupole nad střechami domů, skrz niž žádný třpyt hvězd nemohl proniknout. Z nebeských těles byl viditelný pouze měsíc téměř v úplňku na obloze nad hotelem Hilton.

Vanja se ke mně znovu přitiskla a já spěchal ulicí s hlavou zahalenou bílou parou našeho dechu.

„Možná bude Heidi ty boty chtít,“ řekla náhle.

„Až bude tak velká jako ty, dostane je,“ ujistil jsem ji.

„Heidi má boty ráda.“

„To máš pravdu,“ přisvědčil jsem.

Kousek jsme pokračovali mlčky. Vedle samoobsluhy, před velkou bageterií Subway, jsem uviděl bláznivou bělovlasou ženu, jak zírá do výlohy. Nevrle a nevypočitatelně se pohybovala sem tam naší čtvrtí, zpravidla mluvila sama se sebou, bílé vlasy vždy stažené do přísného drdolu, na sobě tentýž béžový kabát, ať bylo léto či zima.

„Budu mít oslavu, až budu mít narozeniny, tati?“ zeptala se Vanja.

„Když budeš chtít,“ odpověděl jsem.

„Ano, chci. A chci, aby přišla Heidi a ty a máma.“

„To zní jako báječná oslavička,“ přesunul jsem si ji z pravé ruky na levou.

„A víš, co si přeju?“

„Ne.“

„Zlatou rybičku. Můžu ji dostat?“

„No… Když chceš mít zlatou rybičku, musíš se o ni dobře starat. Dávat jí krmení, čistit vodu a tak. A na to ti myslím musí být o trochu víc než čtyři roky.“

„Ale já jí můžu dávat krmení! Jiro zlatou rybičku má. A je menší než já.“

„To je pravda,“ připustil jsem, „tak uvidíme. Dárky k narozeninám mají přece být překvapení, to je na nich to nejlepší.“

„Překvapení? Jako že je to tajemství?“ Přikývl jsem.

„Ty bastardi! Zatracený bastardi!“ opakovala pomatená žena, od níž jsme teď byli jen pár metrů. Zaznamenala pohyb, obrátila se a pohlédla na mě. Panebože, jak zlý měla pohled.

„Co to máš za boty?“ ozvala se za námi. „Otče! Co to máš za boty? Můžu si s tebou trochu popovídat?“

A potom hlasitěji:

„Bastardi! Zatracený bastar-DI!“

„Co říkala ta teta?“ chtěla vědět Vanja.

„Ale nic,“ odpověděl jsem a pevněji ji k sobě přitiskl. „Ty jsi to nejkrásnější, co mám, Vanjo, víš to? Ze všeho nejkrásnější.“

„Krásnější než Heidi?“ Usmál jsem se.

„Ty a Heidi jste obě dvě stejně krásné. Naprosto přesně stejně.“

„Heidi je krásnější,“ poznamenala zcela neutrálním tónem, jako by prohlásila něco naprosto nesporného.

„To je přece nesmysl, ty můj malý hlupáčku,“ oponoval jsem. Usmála se. Pohlédl jsem mimo ni do velké, téměř liduprázdné samoobsluhy, kde bylo na regálech a na pultech vystavěných po stranách úzkých uliček naskládané zboží. Dvě pokladní seděly každá ve své kase, zíraly před sebe a čekaly na zákazníky. Na světelné křižovatce po naší druhé straně kdosi túroval motor, a když jsem otočil hlavu, uviděl jsem, že se zvuk ozývá z jednoho z těch obrovských, jeepům podobných aut, která začala v posledních letech zaplavovat ulice. Něha, již jsem pociťoval vůči Vanje, byla tak silná, až mě to téměř trhalo na kusy. Abych se tomu nějak postavil, dal jsem se do běhu. Kolem Ankary, turecké restaurace, v níž nabízeli i břišní tanec a karaoke a před jejímž vchodem večer často postávali blahobytně vyhlížející muži z východu, vonící vodou po holení a cigaretovým kouřem, teď však byla prázdná, kolem Burger Kingu, kde venku na lavičce seděla neuvěřitelně tlustá holka v čepici a prstových rukavicích a zakusovala se do hamburgeru, přes křižovatku, kolem obchodu s alkoholem a Handelsbanken, kde jsem se zastavil na červenou, ačkoliv se v žádném z jízdních pruhů neblížilo auto. Po celou dobu jsem Vanju pevně tiskl k sobě.

„Vidíš měsíček?“ ukázal jsem na oblohu, když jsme stáli.

„Hm.“ A pak se po krátké odmlce zeptala: „Byli tam někdy lidé?“

Dobře věděla, že byli, ale také dobře věděla, jak rád jí o takových věcech vyprávím.

„Ano, byli,“ odpověděl jsem. „Zrovna když jsem se narodil, dopluli tam tři chlapíci. Je to daleko, trvalo jim to několik dní. A pak se tam nahoře procházeli.“

„Oni nepluli, letěli v raketě,“ opravila mě.

„Máš pravdu, přesně tak to bylo.“

Naskočila zelená a my přešli na druhou stranu, kde začínalo náměstí, na němž stál náš dům. U bankomatu jsem si všiml hubeného muže v kožené bundě a vlasy dosahujícími až na záda. Jednou rukou vzal kartu, již bankomat vyplivl, a druhou si odhrnul vlasy z obličeje. Gesto bylo ženské a komické, jelikož všechno ostatní na něm, celé to heavymetalové oblečení, mělo jistě působit temně, drsně a mužně.

Závan větru rozfoukal hromádku stvrzenek z bankomatu na zemi u jeho nohou.

Strčil jsem ruku do kapsy a vytáhl svazek klíčů.

„Co je to?“ zeptala se Vanja a ukázala na dva automaty na limonádu stojící před malým thajským bistrem vedle našeho vchodu.

„Limonáda,“ odpověděl jsem, „vždyť to dobře víš.“

„Já chci!“ Pohlédl jsem na ni.

„Ne, limonádu ne. Ale nemáš hlad?“

„Mám.“

„Tak koupíme kuřecí špíz, jestli chceš. Dala by sis?“

„Ano.“

„Tak jo,“ postavil jsem ji na zem, otevřel dveře bistra, což byla spíš taková díra ve zdi, co každý den naplňovala naši verandu o sedm pater výš vůní nudlí a fritovaného kuřete. Prodávali dva chody v jedné krabičce za pětačtyřicet korun, takže nebylo právě poprvé, co jsem tam u skleněného pultu stál a objednával jídlo u na kost vyhublé, tvrdě pracující mladé Asiatky s bezvýraznou tváří. Ústa měla vždy pootevřená, pohled vždy neutrální, jako kdyby jí bylo všechno jedno. V kuchyni pracovali dva stejně staří mladíci, které jsem zahlédl jen letmo, a mezi nimi kmital jeden padesátník, i jeho obličej byl bez výrazu, ale přece jen nepatrně přátelštější, každopádně pokud jsme na sebe narazili v dlouhých, labyrint připomínajících chodbách pod domem, on aby vyzvedl nebo donesl něco do skladu, já abych vysypal odpadky, vypral prádlo, vytáhl či uložil kolo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Můj boj 2: Zamilovaný muž.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.