Věnováno všem chalupářům a chatařům, kteří dokázali nejen zvelebit svá stavení, ale také povznést a prohřát životy a dušičky lidí, kteří pod jejich střechu zavítali.

Miroslav Kala

JAK JSEM SE STAL

CHALUPÁŘEM

Galén

Všechna práva vyhrazena.

Tato publikace ani žádná její část nesmí být reprodukována, uchovávána v rešeršním systému nebo přenášena jakýmkoli způsobem (včetně mechanického, elektronického, fotografického či jiného záznamu) bez předchozího souhlasu nakladatelství.

© Miroslav Kala, 2010

© Galén, 2010

Illustrations © Miroslav Barták, 2010

ISBN 978-80-7262-671-7

Obsah

I. JAK JSEM SE STAL CHALUPÁŘEM

Homo »chalupanensis«

Sháníme chalupu

Konečně chalupa!

Jak zatočit s červotočem

První noc na chalupě

Výzkumný ústav chalupářský

O sousedech se zvláštním přihlédnutím k paní Plavajzové

Chalupa a poruchovost

Chalupa a arachnofobie

Kéž by u nás strašilo!

Kdo mi krade vodu?

Oprava krovů

Staré stromy

Při bourání komína se bez štěstí neobejdete

Chalupářské příšery: myši, slepýši a taky slimáci

Jeho výsost potkan

Chalupář, reklama a byznys

Co v chalupě chybělo

Pozor! Uniká plyn!

Jak jsem natíral pluh

Jak jsem skládal dřevo

Chalupa a hudba

Chalupa a starosti

Chalupář, a Šťastný úklady počasí Sergej

Lékař a spisovatel Ferdinand Karafiát

Chalupa a holomrazy

Jak obelstít plynová kamna

Když je chalupář švorc

Chalupa má svého chalupáře ráda

II. LÉTA CHALUPÁŘOVA DOZRÁVÁNÍ

Balíme a jedeme!

Chalupa, vodov áha a pravý úhel

Balada o nevd ěčném hlemýždi

Chalupářovy ruce

Noční zahrada

Chalupář, únava a čas

Není rána jako rána

Chalupář a majetek

Chalupář, grilování a Setonův hrnec

Chalupa a odpadky

Chalupář stopařem

Co všechno musí znát pokročilý chalupář

Chalupář a cyklistika

Chalupář a výtvarné umění

Sekačkový brainstorming

Chalupa, poezie a image

Chalupářské vlnění

VUCh - Večerní univerzita chalupářská

Náhlá břišní příhoda paní Plavajzové

Spaste duši! Ořechy zrají!

Chalupář a Vánoce

I. JAK JSEM SE STAL CHALUPÁŘEM

Homo »chalupanensis«

Nabyl jsem dojmu, že pud, který nutí mravence tahat kousky jehličí na jednu velkou hromadu a ptáky stavět hnízda, je skryt v každém jedinci druhu Homo sapiens. Tento pud je zvláště silně vyvinut u každého chalupáře či chataře a jen trapným nedopatřením se stalo, že se pro tato lidská individua v antropologickém názvosloví neujal tak výstižný název, jakým je »homo chalupanensis«. Někteří z lidí (kteří však s druhem »homo chalupanensis« mnoho společného nemají) dávají raději volný průchod pudům jiným, protože se domnívají, že skýtají stejné, ba dokonce větší možnosti potěšení, navíc s menšími finančními nároky. Posléze ale zjistí, že jejich kalkulace byla mylná, ač se pořízení milenky zpočátku obešlo bez hypotéky. Pozdě pak lkát a hořekovat, že investice do kosmetiky a drahých parfémů je méně efektivní než pořízení nové fasády či střešní krytiny. Tvář každé krasavice brzy povadne, ale pálené tašky na střeše vesnického stavení či dřevěný strop ve světnici získávají po letech ceněnou patinu. Výsledkem bývá pochvalné uznání z úst všech návštěvníků, což se výše uvedené bývalé krasavice již týkat nemusí.

Chalupaření je tedy v prvé řadě věcí pudovou. Genetickou informaci, která nás ponouká lepit hnízda a skládat cihly, sdílíme z valné části se vším živým, co se plazí, plave a běhá po této planetě. Jen nevelké odchylky v molekulární struktuře deoxyribonukleové kyseliny mohou za to, že své příbytky nevyhrabáváme pod kořeny stromů či je neskládáme z travin někde ve větvoví.

U chalupářů k jejich budovatelskému pudu patří i něco navíc. Proč lidé, kteří již jedno své hnízdo v podobě městského bytu mají, baží po dalším a jsou schopni jeho budování obětovat čas, energii, peníze a někdy i své zdraví? Určitě v tom sehrály roli sudičky. Při bližším zkoumání bychom zjistili, že za toto všechno odpovědná sudička má ve vlasech hobliny, na čele zaschlé kapky malty a na rukou skvrny od barvy. Postaví-li se vedle kolébky a nalezne-li v roběti zalíbení, je rozhodnuto. Již v předškolním věku buduje takto disponovaný jedinec různé úkryty a bunkry. K jejich stavbě rafinovaně používá vše, co je k dispozici. Deka či prostěradla přehozená přes několik rozestavěných židlí plně uspokojí svého pěti či víceletého obyvatele, který do svého bivaku nastěhuje všechny své hračky, knížky a jen tak nedovolí kdejakému čumilovi nahlížet dovnitř. Má-li rostoucí dítě s tímto talentem to štěstí a jeho rodiče tu smůlu, že bydlí na sídlišti, v jehož těsném okolí probíhá stavební ruch, sáhne k budování staveb sofistikovanějších. Cihly, desky, fošny a terénní nerovnosti slouží k vybudování bunkru, který si svým charakterem zaslouží být obýván nikoli jednotlivcem, ale partou. Dle věku a výchovy obyvatel lze soudit na původ kouře, který se nad bunkrem vznáší. U dětí menších je původcem kouře nevinný ohníček. U dětí starších či dokonce pubertálních nelze vyloučit vstřícný postoj k tabákovému průmyslu či k pěstitelským úspěchům amatérských botaniků, kteří kromě květináčů s pažitkou a fuchsiemi nepohrdnou i menším kořenáčem s konopím. Ve věku dospělém pak hypertrofie stavitelského pudu vede ke shánění pozemku, chaty či chalupy a následnému dobrovolnému nevolnictví.

Mutace chalupářského či chatařského pudu má za následek devastaci přírodních krás, které jsou překřičeny stavbami pochybných estetických kvalit. Čistokrevná plemena chalupářů naopak dokážou zachránit pro další generace skvosty lidové architektury, nevyjímaje letité sýpky a stodoly, či dokonce staré mlýny větrné i vodní.

Chalupář, stejně jako každý jiný člověk, je vybaven dvěma rukama. Při objemu práce, která je na chalupáři vyžadována během víkendu, je to stav naprosto neuspokojivý, a to už ani nezmiňuji základní fyzikální zákon, který praví, že čas během víkendu kvačí rychleji než například v pondělí.

Chalupář by si zasloužil mít více rukou (o vyšším platu zajišťujícím chaloupce luxus toho nejvybranějšího stavebního materiálu a nejkvalitnějších barev a laků nemluvě). V evolučním vývoji však bylo na chalupářské sklony tak nějak pozapomenuto, a proto je chalupář po stránce tělesných dispozic hendikepován. Musí vystačit s dvěma rukama, na nichž má po pěti prstech, a to pouze v těch případech, kdy si nezakoupil okružní pilu či hoblovku.

Je s podivem, že bytosti, které by mohly na chalupě zvládat díky většímu počtu rukou veškeré práce zcela hravě, si chalupaření neoblíbily. Mám na mysli třeba hinduistického boha Višnu, který se inkarnoval nejen do ryby, želvy, kance atd., ale dokonce do samotného Buddhy. Nechápu, proč Višnu žádnou chalupu nevlastní, když má pro spokojený chalupářský život ty nejlepší předpoklady. Je nepochopitelné, že ve svých čtyřech rukou drží ulitu, jakýsi disk, lotosový květ a palcát, zatímco se mohl profilovat jako ukázkový chalupář třímající zednickou lžíci, kbelík s maltou, zednickou štětku a hladítko.

Bůh Višnu má optimální předpoklady také pro sbírání ořechů a padaných jablek. Byl by pánem situace i ve chvíli, kdy by vlekl dvě vědra padanek a na jeho hlavu by dorážela vosa či jiné bzučící hovado. Jedno plácnutí třetí či čtvrtou rukou, a ani by ta mrcha nebzikla.

Každého chalupáře občas zaskočí nenadálá návštěva, kdy vrzne branka a na zahradu vtrhne někdo z příbuzných či přátel, který se rozhodl vypít šálek kávy pod jedním z našich ořešáků. Vzájemné potřesení rukou bývá komplikováno aktuálním stavem chalupářovy pravice. Hlína, kompost, barva anebo dokonce montážní pěna činí jeden ze základních společenských aktů - podání ruky - krajně rozpačitým. Mít tak ruce čtyři, bylo by vše mnohem jednodušší. Zkrátka bych si k těmto účelům vyhradil ruku pravou horní. Udržoval bych ji v úzkostlivé čistotě a místo Primalexem bych ji občas natřel kvalitním kosmetickým krémem, abych tím chalupářské etice učinil zadost.

Chalupář, byť pouze dvouruký, je svébytné individuum obracející na sebe pozornost nejen výrobců travních sekaček, nátěrových hmot a zahradního nábytku, ale také sociologů. Bádání nad jeho mentalitou, vitalitou a pracovní produktivitou může zdatnému sociologovi přinést titul magisterský anebo doktorský za podmínky, že provede pečlivou analýzu od hlíny či malty upatlaného individua a napíše o svých pozorováních příslušnou vědeckou studii. Chalupář je pro pozorovatele výjimečně vděčným objektem. Rozhodně je snazší sledovat počínání chalupáře než třeba medvěda. Průměrný milovník přírody narazí na svých toulkách spíše na medvědí trus než na jeho původce. Rozhodne-li se pozorovat chalupáře, je riziko, že by dopadl úplně stejně, velice malé. Klasickým kadibudkám se na rozdíl od jiných lidových staveb nedostalo ochrany památkových úřadů, a tak chalupáři na rozdíl od medvědů své exkrementy zpravidla na odiv nedávají.

Chalupář, hrdý na výsledky své práce, se nechá rád vyzpovídat libovolným kolemjdoucím, který mu právě pochválil muškáty v oknech, kvetoucí šeřík anebo čerstvě natřený štít. Medvěd bude své soukromí hájit, byť byste mu pochválili mužné vzezření, kožich bez lupů a racionální způsob stravování s vysokým obsahem vlákniny. Chalupáře lze na rozdíl od medvěda pozorovat bez větších zdravotních rizik. Není nutno mít oči na šťopkách ani tiše našlapovat. Musím přiznat, že skalní lovci trofejí si mohou trošičku zoufat; pravá medvědí kůže je medvědí kůže, ale zkuste si před krb rozložit kůži z chalupáře. O to bohatší může být případná fotodokumentace, která ho zachytí: za prvé před kachlovými kamny, za druhé vpravo od kachláků, za třetí vlevo od kachláků a konečně za čtvrté ležícího nahoře na kachlových kamnech. Chalupář rád vyplní každý dotazník či anketu, pokud nebude badateli vadit, že je zápis proveden tesařskou tužkou. Skoro se divím, že sociologové ztrácejí čas kdovíčím a nevěnují chalupářům větší pozornost. Tolik by si zasloužili, aby o nich už konečně někdo napsal stejně tlustou knihu jako třeba o lvech anebo o chovu koček. Vždyť bádání nad chalupářem a chalupařením musí duši každého sociologa potěšit a pohladit.

Vyhynutí zatím chalupářům nehrozí. Stane-li se někdy v budoucnu »homo chalupanensis« vymírajícím tvorem, doporučuji pro ten případ poskytnout mu stejnou ochranu, jaké se dostává ohroženým živočišným druhům. Chalupáři si rozhodně nezaslouží, aby poslední z nich byl naložen do lihu a vystavován jako muzejní exemplář.

Sháníme chalupu

Chata, chatička, chalupa, chaloupka! Kouzelná slova. Kdo zmíněnou nemovitost nevlastní, snadno v těch slovech nalezne vůni opékaných buřtů, makrel a rožnícího se masa. Na kůži pocítí hřejivé sluneční paprsky či sálavé teplo vyhřátého krbu. Naopak vlastníkovi chaty či chalupy se při pouhé zmínce o nich vybaví podmáčené zdivo, drolící se komín a rezivějící okap. Snad by si dokázal vzpomenout i na posezení u zahradního grilu, ale letos se to zatím tak nějak nestihlo, a kdeže jsou dnes vůně loňských opékaček? Člověk věcí neznalý je pln naivních představ. »Co takhle rekreační chalupa?« zamyslí se. Netuší totiž, že slova rekreace a chalupa se rýmují stejně jako třeba dostihy a slimák nebo kozel a zahradník. A tak začne žádostivý človíček sledovat inzeráty, realitní magazíny a noviny. Prohlíží v nich pidifotografie různých hnízd a hnízdeček obklopených zelení a nehledí na takové (zatím) abstraktní pojmy, jako je dřevomorka a shnilý krov. Bydlí v činžovním domě, který neochvějně a trpělivě stojí navzdory macešské péči domovní správy, a netuší, jak dokážou přívalové deště, sníh a mráz potrápit dvě stě let starou hliněnou chaloupku.

Pak nesměle objede několik nemovitostí. Sám a s mapou v ruce. Z uctivé vzdálenosti obchází venkovské domy a chalupy inzerované v reklamních tiskovinách. Po pár minutách má vždy jasno. Tu hlučné funění kamionů šplhajících do kopce na nedaleké rychlostní silnici, tam zase mokré fleky na zdivu... No tak tohle je teda fakt ruina... Za tohle že by chtěli osm set tisíc? A tak sen o bílé chaloupce s červenou střechou uprostřed kvetoucí zahrady se pomalu rozplývá. Chalupář čekatel se nevzdává. Jde s dobou, a tak pročesává internet. Důsledně a pedantsky.

Shánění chalupy je posedlost. Nemoc. »Konečně!« volám do kuchyně na manželku a oba hledíme na zářící monitor. Chaloupka jako z pohádky. Opravdu krása. Další den se i s manželkou a synem Vojtou vydáváme do vesnice za městem. Inzerát nelhal. Na kraji malé osady chaloupka jako malovaná. Zdi bílé, tašky červené, zahrádka tak akorát, nad střechou zpívá skřivan, nad skřivanem se modří nebe a vprostřed nebe sluníčko. A kousek přes pole les. A ten vzduch! Tady musí být zdravo! Zdravo, zdravo, velmi zdravo. Život domorodců zde ohrožuje snad jen tabák a četné pěstitelské pálenice v okolí. Tak tohle teda berem!

Proč mi v té realitce neberou telefon? Vždyť je teprve sotva pět odpoledne. Chalupa za milion, a oni mi to neberou! A to ti makléři berou takový prachy. Ještě aby mi to tak někdo vyfouk!

»Kde na to vezmem peníze?« otravuje manželka se zcela nesmyslným dotazem.

»Co já vím?« zavrčím vztekle a zkouším ještě jedno telefonní číslo. Zas to nikdo nebere. Zavolám tam hned zítra ráno. Taková chaloupka! Už aby byla naše!

Ráno zítřejšího dne se zapsalo černým písmem do mého životního kurikula. Neznámí lidé složili v realitní kanceláři na koupi námi vyhlédnuté chaloupky zálohu. Měl jsem pocit, že se celý svět zlomyslně tlemí a posmívá mé zraněné rádoby chalupářské dušičce. Kde byli všichni svatí a ochránci letitých stavení, když jsem se viděl, jak opravuji popraskané omítky? Kde ses toulal, svatý Šindeli, když jsem se těšil na natírání oprýskaného štítu? Kam ses poděla ty, svatá Roubenko, když jsem přemýšlel o sanaci vlhkého zdiva? Proč jsi nezasáhl, svatý Septiku, když určitě víš, že nikdo jiný tu chaloupku nebude hýčkat tak jako já. Tak to chodí, milý Bože, když Tví podřízení mají zcela jiné zájmy než péči o historická venkovská stavení. A jestli ta ubohá chalupa jednou spadne, čí to bude nakonec vina? No moje teda určitě ne!

Konečně chalupa!

Celý den jsem byl v zaměstnání jako na trní. Nastal velký den. Odpoledne máme schůzku s makléřem z realitní kanceláře, se kterým se pojedeme podívat na vytouženou chalupu. Snad půjde opravdu o tu jedinou a pravou a nikoli pouze o jednu z nabídek, nad kterou při prvním či druhém pohledu zakroutíme hlavami. Před dvěma dny nám makléř poslal e-mailem pár fotografií. Zajásali jsme. Žádná z dosavadních nabídek nás dosud neoslovila. Tato chaloupka nás polechtala až u samého srdíčka. Domeček jako z pohádky! Aby nám ji zase někdo vyfouk přímo před nosem!

Jsem člověk nedůvěřivý a podezíravý. Tohoto obchodníka s realitami jsem viděl poprvé v životě, do té doby jsme spolu vyměnili jen několik telefonátů a e-mailů obsahujících spíše zdvořilostní fráze než parametry nabízené nemovitosti. Scházíme se na symbolickém místě. Ve čtyři před krematoriem. Na místě jsme přesně, on také. Přesnost ctím. Rychle se domlouváme a on přesedá ze svého auta do našeho. Pátravě si jej prohlížím. Snažím se porovnat jeho rysy s tvářemi mediálně známých tunelářů a jiných podvodníků. S arogantně vyhlížejícími pány v tmavých oblecích nemá společného nic. Ve tříčtvrtečních letních kalhotách a nenápadném tričku vypadá jako rekreant od Jadranu a jen jeho neustále nažhavený mobil ruší poklid, který z něj vyzařuje. Pak mobil vypíná a atmosféru teď již nekazí vůbec nic.

Pan makléř vypadá docela sympaticky. I když! Určitě je dokonale proškolen v tom, jak má udělat patřičný dojem a jak nedat najevo nekalý úmysl obalamutit prodávajícího i kupujícího, aby pak mohl na stůl svého krvelačného a peněz lačného šéfa položit skalpy obětí. No, uvidíme. Krajní obezřetnost je namístě.

Cesta vedla nám dobře známou krajinou. Již dříve jsme tudy projížděli při rodinných výletech. Pole, lesy, vesničky. Krajina mírně zvlněná. Autem z města půlhodinka. Potěšily mě i zprávy z krajské hygienické stanice, že se v oblasti nevyskytuje klíšťová encefalitida, což nelze říci o oblíbených rekreačních oblastech přiléhajících k městu z opačné zeměpisné strany. Okolní příroda slibovala mnohé z hlediska potenciální cykloturistiky (stejně manželce nedovolím sednout na kolo, vždyť se na něm tak akorát zmrzačí!), potěšila by i houbaře. Obloha modrá, vzduch svěží, vítr přiměřený, rozhled do krajiny nadstandardně dobrý. Zpěvné ptactvo hojné, skládky odpadu tuzemského či dovozového při cestě neshledány. Po čmoudících komínech jakékoli průmyslové provozovny či podniku nikde ani památky. Dojem poněkud kazí větrné elektrárny na kopcích, ke kterým je to snad patnáct či více kilometrů, ale při vzpomínce na temelínské komíny, které jsem kdysi pozorovával od šumavského hotelu, hodnotím kladně i tato monstra.

Dorazili jsme k malé osadě. Projíždíme úzkou uličkou, která se klikatí mezi nízkými domky. Máme ji v dobré paměti. Hned na kraji míjíme chaloupku, kterou nám před pár týdny vyfoukli před nosem. Po pár desítkách metrů dává makléř pokyn k zaparkování. Zajíždím ke kraji cesty. Jsme na místě.

Asi patnáct metrů od plotu, částečně skryt za vzrostlým ořechem, stojí - náš sen. Fotografie nelhaly. Bílá venkovská chaloupka jako z pohádky o Honzovi. Jen místo došků zdobí střechu červené tašky. Místy se tašky trochu vlní a všemožně odstávají, ale pro celkový okouzlující dojem nevnímáme tyto v aktuální chvíli »nepodstatné detaily«.

Zahrada rovná, tráva posečená, desítky stromů s teprve nedávno vylíhlými listy. Jaro přineslo zahradě a chaloupce ten nejlepší make-up. Obcházíme chaloupku, pak se skláníme pod nízkými veřejemi a vstupujeme dovnitř. Obecní vodovod, plyn, elektřina. Vše funkční. Obcházím stavení ještě jednou dokola. Konce krovů na straně přilehlé k plotu jsou notně zpuchřelé a plné děr od červotočů a jiných dřevokazných nestvůr. Raději se těmito drobnostmi nezabývám, protože ne můj rozum, ale mé srdce je již rozhodnuto.

V klíčovém okamžiku pokládá makléř majiteli otázku, kterou umně zabalil do několika zdvořilostních frází. Obsah dotazu lze shrnout slovy: Kolik za to chcete? V tu chvíli se majitel zahleděl nad koruny vzrostlých švestek a pronesl větu, nad jejímž obsahem i formou svého přednesu určitě přemýšlel nejednu noc: »Milióóón sto tisíc.« Po vyslovení uvedené cifry se mu evidentně ulevilo a jeho pohled se vrátil zpět na zápraží, na kterém jsme v osudové chvíli stáli já s manželkou, majitel také se svou ženou a realitní makléř v roli dohazovače a arbitra. Milion sto tisíc! Zatmělo se mi před očima. Moc! To je příliš mnoho! A čas na rozmyšlenou? Prý žádný. Na zítřejší odpoledne jsou objednáni k prohlídce další zájemci. Vždyť v takovém kvaltu si nevybírám ani polobotky! Nakonec ten hodný realitní makléř usmlouvá s majiteli dva dny na rozmyšlenou. Odjíždíme. Během půlhodinové cesty domů se mně i mé ženě honí hlavou jedna myšlenka za druhou. Co když majitel někoho zkontaktuje a ten mu na ty peníze bez zaváhání kývne, anebo dokonce na víc? Makléř se tváří soucitně. Zachovává zásadu nevměšování. Možná, že právě v tom je skryta jeho tajná finta? Zastavujeme v ulicích města. V autě mi připadá dusno, ale makléř je zcela v pohodě. Rekapitulujeme situaci. Běh mých myšlenek se zrychluje. »Jo, berem, berem to.« Makléř je profík: »Okamžitě jim volám, že nachystáme smlouvu. Ozvu se!« Tiskneme si ruce. Usmaženo? Upečeno? Snad to klapne. Bez té kouzelné chaloupky si svůj život víc nedokážu představit!

Jak zatočit s červotočem

»Jo, a je tu červotoč,« prohodil ledabyle předchozí majitel při předávání nemovitosti, které proběhlo v rytmu diskotance, protože kamsi spěchal a vlastně už dávno měl být někde jinde, kde má důležitější věci než předávat jakousi nemovitost v ceně sotva něco přes milion. Pak vykročil k autu a chystal se k odjezdu.

»Červotoč?« zbystřil jsem pozornost. Změna ve výrazu mého obličeje ho poněkud znejistěla, a tak zasedl svižně za volant.

Aby zachoval punc serióznosti, dodal: »V garáži je láhev s jedem a štětka. Kdyby se to moc sypalo, tak to přemázněte, ale žádný strachy, ten jed už tam mám deset let, a láhev je skoro plná.«

Deset let stará láhev s jedem. Škoda, že to není archivní víno. Kola zahrabala ve štěrku. Osaměl jsem. Vlastně neosaměl. Zůstal jsem v chalupě sám s generacemi červotočů. Pán zde založil přírodní rezervaci chránící červotoče jako obzvláště vzácný živočišný druh. Dosáhl vynikajících chovatelských úspěchů. Červotočům se dařilo skvěle. Proháněli se v příborníku mezi vidličkami, vyvalovali se v postelích pod matračkami. Zakládali v krovech ghetta, slumy a satelitní města. Vyžírali chodbičky ve všem, co připomínalo dřevo. Pár nešťastníků sice skončilo v pavoučích sítích, ale čilí pohrobci záhy nahradili tyto ztráty a říše červotočů se zdála být věčnou.

Bylo rozhodnuto. Vyhlásil jsem červotočům válku na život a na smrt. Večer jsem seděl u internetu dlouho do noci. Klíčovým slovem byl červotoč. Žádný jed se mi nezdál být dost jedovatý. Jako bych na chvíli zapomněl, že hodlám chalupu obývat s rodinou. Horečně jsem studoval biologii, psychologii, sociologii a spiritualitu červotočů. Vítězství nad těmi prevíty se stalo věcí mé osobní cti. Těch peněz, co chalupa stála! A oni mi ji budou před očima užírat!

Během měsíce jsem prokonzultoval problematiku červotočů s třemi švagry, čtyřmi švagrovými, osmi synovci, šesti neteřemi, se svým strýcem a tetou a dvěma sestřenicemi, s farníky z farnosti od sv. Michaela, dokonce i s panem Borákem z našeho domu, s kterým se nikdo nebaví, poněvadž je to blbec. Překvapilo mě, že mí příbuzní a známí projevili ve znalostech červotoče základní nedostatky. Však počkejte, vy naivkové! Až si tu havěť přitáhnete domů z kostela, sežere vám židle pod zadky, postele se vám promění v prach a ráno se probudíte na zemi. Dokonce jsem zauvažoval, zda kovové pažby palných zbraní jsou výsledkem posledních poznatků výzkumu ve zbrojním průmyslu. Zpochybnil jsem kompetentnost generálů hazardujících s životy vojáků odkázaných na pažby dřevěné.

Vyzbrojen teoretickými znalostmi zakoupil jsem několik lahví jedu, postřikovač na pět litrů roztoku, respirátor a několik párů gumových rukavic. Do tašky jsem přibalil oční kapky, léky proti průjmu, několik druhů ochranných i léčivých mastí a inhalační sprej usnadňující dýchání. Vědom si závažnosti chvíle a rizik, která podstupuji, jsem se jednoho rána rozloučil s rodinou a vydal se na chalupu. Vyšplhal jsem po žebři na půdu s neotřesitelnou vírou v účinnost obsahu šplouchajícího v postřikové láhvi. Důvěra byla masivně podpořena maloobchodní cenou použitého toxického koncentrátu, srovnatelnou s cenou kvalitní brandy. Práci jsem zahájil oloupáním krovů od zbytků kůry. Pak jsem s notnou dávkou škodolibosti a obličejem maskovaným respirátorem stiskl páčku na rukojeti. Jemné kapičky vražedného deště systematicky omývaly krokev za krokví. Kdyby měli červotoči vlastní kulturu a tiskoviny, určitě by se akce neobešla bez příslušné reportáže uvedené na titulní straně. Chemický Alí vyhlazuje naše města! četli by v červotočím večerníku ti, kteří by přežili. Nejobtížnější prací bylo neustálé přemisťování na půdě skladovaných desek, bedýnek na ovoce, nepotřebných obkladaček, ještě nepotřebnějších starých tapet a špinavých kousků koberců, linolea, trubek, tyček dřevěných i železných, starých oken, ještě starších matrací a různého dalšího haraburdí. Vzhledem k úklidu, který bylo nutno na půdě provést, se chemický útok protáhl na několik dní, během nichž jsem vykoupil všechny láhve jedu v jedné malé drogerii. Zkoumavý pohled obsluhujícího prodavače mohl mít více důvodů. Pravděpodobně pátral, zda má pleť nezačala žloutnout, zelenat či se na ní neobjevily fialové pupínky. Snad si myslel, že před ním stojí novopečený majitel Valašského skanzenu, a kladl si otázku, proč si ten jed nekoupím přímo v barelu nebo v cisterně.

O průběhu útočné akce jsem vedl podrobnou dokumentaci. Bezbarvý postřik mohl vést k pochybám, které dřevo bylo ošetřeno a které nikoli. Zhotovil jsem si tedy nákres krovů, které jsem pečlivě očísloval a »čisté« krovy jsem na plánku šrafoval. Šrafovaných ploch na plánku den po dni přibývalo, stejně tak přibývalo v popelnici použitých gumových rukavic a respirátorů. Každé odpoledne jsem se důkladně sprchoval s hřejivým pocitem dobře vykonané práce. Lebedil jsem si v sprchovém koutu v horké vodě, zatímco červotočům bylo zle, šoufl, nanic, no zkrátka blbě. Těšil jsem se, že jsem zcela určitě zničil jejich do té doby příznivý demografický vývoj. Radoval jsem se, že jsem zvýšil jejich mortalitu, novorozeneckou úmrtnost, letalitu, chcípavost a smrtnost. Těch několik málo geneticky nadstandardně dobře vybavených jedinců, kteří snad mohli přežít, si teď určitě balí své saky paky a táhne směrem k chalupě sousedů za zoufalého naříkání a břichabolení. Neměl jsem s červotoči ani špetku soucitu.

O pár dní později jsem spokojeně obhlížel půdu. Jeden z ošetřených krovů jsem pohladil rukou chráněnou gumovou rukavicí: »Tak vidíš, chaloupko, teď už ti bude líp.«

První noc na chalupě

Stav sluncem a mrazy těžce zkoušených pálených tašek upoutal mou pozornost již při první návštěvě. Naše chalupa určitě nebyla prvním stavením, které tyto tašky chránily před deštěm a sněhem. Zcela jistě měly své angažmá kdysi někde jinde a pro svou odolnost byly poctěny další činností i na našem čísle popisném. Technologie jejich výroby měla daleko k dnešní dokonalosti. Součástí jejich patiny jsou těžko popsatelná zakřivení a deformity. Mít tak křivě naskládané zuby v ústech, styděl bych se usmát. Snad proto, aby nebyly krovy přetíženy vahou krytiny anebo že kdysi pár tašek pochybělo, byl jejich vzájemný přesah minimální a na mnoha místech sluníčko kreslilo po podlaze půdy. Půda byla kupodivu suchá, ale týdny nepršelo, proto jsem začal podezírat realitní kancelář, že velmi dobře ví, kdy má prodávat chalupy s děravými střechami a kdy zahrady s vlastní studnou, ve kterých je voda jen v době dešťů. Takto si realitky udržují vysoké zisky v dobách sucha i v dobách dešťů, protože je vždy co prodávat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jak jsem se stal chalupářem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.