Nalini Singh v nakladatelství

FANTOM Print

Otrokyně citů

Předtuchy smyslnosti *

* Připravujeme

Otrokyně

citů

Nalini Singh

FANTOM Print

2014

Copyright © 2006 by Nalini Singh

Translation © Jan Kovář

Cover © Chris McGrath

ISBN 978-80-7398-657-5 (ePub)

ISBN 978-80-7398-658-2 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Tuhle knihu věnuji své úžasné redaktorce Cindy Hwangové a skvělé agentce Nephele Tempestové za to, jak z ní byly obě od začátku nadšené, a jako vždy také své rodině, která při mně stála, ať se dělo cokoliv.

Prolog
Utišení

Ve snaze omezit nezvladatelný výskyt duševních chorob a sériových vražd mezi Psyi se jejich Rada rozhodla zavést v roce 1969 přísný program nazvaný Utišení. Jeho úkolem bylo programovat malé Psye hned po narození s cílem naučit je necítit hněv.

Rada však brzy zjistila, že vyčlenit a eliminovat pouze jednu vybranou emoci není možné. V roce 1979, po desetiletí debat týkajících se milionů myslí propojených v sítí PsyNet, dospěla Rada k rozhodnutí, že je třeba všechny Psye od narození programovat tak, aby necítili vůbec nic: hněv, žárlivost, závist, štěstí, a ze všeho nejméně lásku.

Utišení zaznamenalo obrovský úspěch.

Dnes, v roce 2079, žije již pátá a šestá generace naprogramovaných Psyů a všichni dávno zapomněli, že jejich společnost někdy fungovala jinak. O Psyích je známo, že jsou ledově chladní, dokonale se ovládají, jsou nelidsky praktičtí a není možné je vyprovokovat k násilí.

Stojí v čele vlád a obchodních korporací, odkud povýšeně shlížejí na lidi a měňavce – rasy, které se nechávají ovládat svými živočišnými pudy. Psyové jsou vybaveni různými mentálními schopnostmi od telepatie přes jasnozřivost a telekinezi až po psychometrii, díky nimž považují svoji rasu za vyšší stupeň evolučního vývoje. V souladu se svojí nynější podstatou zakládají všechna rozhodnutí na logice a efektivitě. Podle sítě PsyNet se jejich chybovost výrazně blíží nule.

Díky Utišení jsou Psyové dokonalí.

Kapitola 1

Sascha Duncanová nedokázala ze zprávy poblikávající na obrazovce elektronického diáře přečíst jediný řádek. Zrak měla zastřený závojem strachu, který ji izoloval od strohé a účelně zařízené kanceláře její matky. Dokonce ani samotnou Nikitu, která právě končila telefonický hovor, její otupená mysl téměř nevnímala.

Byla vyděšená.

Dnes ráno se vzbudila v posteli stočená do klubíčka a vzlykala. Normální Psyové nevzlykali, neprojevovali žádné emoce, necítili. Ale Sascha už od dětství věděla, že normální není. Dokázala svoji nedokonalost skrývat šestadvacet let, ale teď se všechno pokazilo. Strašlivě pokazilo.

Stav její mysli se zhoršoval tak rychle, že se u ní vedlejší účinky začínaly projevovat i v tělesné rovině – svalové křeče, třas, nepravidelný tep a přerývané potoky slz po nočních snech, jejichž obsah si nikdy nepamatovala. Brzy už svoji pošramocenou psychiku nebude moci dále skrývat.

Až pravda vyjde najevo, bude následovat převoz do Střediska, vězení, kterému tak ale samozřejmě nikdo neříkal. Všichni ho znali jen jako „rehabilitační zařízení“, kde Psyové postiženým aplikovali krutou a nemilosrdnou léčbu, při níž své stádo zbavovali slabých kusů. Až tam s ní skončí, bude moci hovořit o štěstí, pokud z ní zbude jen slintající troska bez špetky vlastního rozumu. Bude-li mít smůlu, uchová si dostatek základních myšlenkových procesů, aby se mohla stát dělníkem v rozsáhlé psyské obchodní síti, robotem, jemuž počet funkčních nervových buněk dovolí leda zařazovat poštu nebo vytírat podlahu.

Diář vzdoroval jejímu sílícímu stisku, a to ji s trhnutím vrátilo do reality. Jediné místo, kde se zhroutit nesměla, bylo tady, u kancelářského stolu přímo naproti matce. Nikita Duncanová sice byla její pokrevní příbuznou, ale také členkou Rady Psyů. Kdyby došlo k nejhoršímu, Sascha netušila, jak se matka zachová – byla by schopna obětovat vlastní dceru, jen aby si udržela pozici v nejmocnějším výkonném orgánu na světě?

Se zarputilostí a odhodláním začala posilovat mentální štíty, střežící tajné chodby v její mysli. Ten proces dokonale ovládala, takže ve chvíli, kdy matka ukončila hovor, dávala Sascha najevo asi tolik emocí jako socha vytesaná z arktického ledu.

„Za deset minut máme schůzku s Lucasem Hunterem. Jsi připravena?“ V Nikitiných mandlových očích se nezračilo nic víc než chladný zájem.

„Jistě, matko,“ přinutila se Sascha chladnokrevně opětovat její upřený pohled a nepřipouštět si pochybnosti, zda působí její výraz také tak lhostejně. Pomáhalo jí, že měla na rozdíl od Nikity oči vůdčích Psyů – černé jako nekonečná noční obloha s občasnou tečkou studeného bílého ohně.

„Hunter je měňavecký alfa samec, tak ho nepodceň. Uvažuje stejně jako Psyové.“ Nikita se otočila, aby překontrolovala něco na obrazovce počítače, plochém panelu, který vyjížděl z desky jejího pracovního stolu.

I Sascha si ve svém přenosném diáři vyhledala příslušné údaje. Miniaturní počítač obsahoval všechny poznámky, které by mohla při schůzce potřebovat, a byl tak skladný, že se jí vešel do kapsy. Pokud se ukáže, že je Lucas Hunter typickým měňaveckým obchodníkem, bude mít všechny poznámky a smlouvy s sebou vytištěné na papíře.

Podle jejích informací se Hunter stal alfa samcem levhartí smečky DarkRiver už ve třiadvaceti letech. Během následujícího desetiletí DarkRiverové upevnili svoji moc v San Francisku a okolí natolik, že nyní představovali nejvlivnější predátory v celé oblasti. Cizí měňavci, kteří chtěli na jejich území pracovat, žít nebo působit, od nich museli dostat povolení. Pokud to neudělali, DarkRiverové uplatnili teritoriální zákony a následky byly většinou strašlivé.

Když se Sascha s těmito informacemi před časem seznamovala, nejvíce ji zarazilo zjištění, že DarkRiverové uzavřeli dohodu o neútočení s vlčí smečkou SnowDancer, která ovládala zbytek Kalifornie. Komukoliv, kdo se v minulosti odvážil získat moc ve vlčím teritoriu, přichystali SnowDancerové krutou a nemilosrdnou odplatu, což Saschu přivedlo k domněnce, že DarkRiverové musejí mít nevšední diplomatické schopnosti. Jednat s vlky po dobrém totiž většinou přinášelo smrt.

Ozvalo se tiché zazvonění.

„Půjdeme, matko?“ Na Nikitině vztahu k Sasche nebylo mateřského vůbec nic, protokol však nařizoval, aby ji dcera oslovovala jako rodinného příslušníka.

Nikita přikývla a zvedla se v celé své majestátní výšce 173 centimetrů. Oblečená v černém kalhotovém kostýmu s bílou halenkou působila dojmem úspěšné ženy, kterou jednoznačně byla. Vlasy, zastřižené těsně pod ušima, měla upravené ve strohém účesu, který jí slušel. Byla nádherná. A smrtící.

Sascha věděla, že když spolu kráčejí bok po boku, tak jako teď, nikdo by je za matku a dceru nepovažoval. Byly stejně vysoké, ale tím jejich vzájemná podoba končila.

Asijské oči, rovné tmavé vlasy a porcelánovou pokožku zdědila Nikita po matce, která byla napůl Japonka. Když své geny předala Sasche, projevily se už jenom v podobě lehce, téměř neznatelně šikmých očí.

Na rozdíl od Nikitiných krátkých černých vlasů s modrými odlesky měla Sascha bohatou, ebenově černou kštici, která pohlcovala světlo jako inkoust a vlnila se tak divoce, že si ji musela každé ráno zaplétat do přísného copu. Její pokožka měla barvu tmavého medu spíše než slonoviny – genetické dědictví po neznámém otci, jemuž Saschin rodný list přisuzoval anglo-indický původ.

Když se přiblížily ke dveřím do zasedací místnosti, zvolnila Sascha krok. Schůzky s měňavci nenáviděla, a nebylo to kvůli všeobecnému odporu všech Psyů k jejich otevřeně projevované emocionalitě. Zdálo se totiž, že měňavci znají její tajemství, že vědí. Nějak se jim vždycky podařilo vycítit, že není jako ostatní, že není dokonalá.

„Pane Huntere.“

Když zazněl matčin hlas, vzhlédla. A ocitla se na dosah ruky nejnebezpečnějšímu samci, kterého kdy viděla. Jinak se popsat nedal. Měřil hodně přes sto osmdesát centimetrů a připomínal stroj na zabíjení, kterým také v divočině byl. Silný, štíhlý lovec s mohutně vypracovanými svaly.

Konečky černých vlasů se mu dotýkaly ramen, ale zženštilého na nich nebylo vůbec nic. Naopak napovídaly, že se pod lidskou kůží skrývá nespoutaná zvířecí vášeň a temná dychtivost. Nepochybovala, že se nachází v přítomnosti predátora, dravce.

Pak otočil hlavu a ona uviděla také pravou stranu jeho tváře. Nazlátlou kůži mu na ní hyzdily čtyři hluboké jizvy, památka na drápy nějaké veliké šelmy. Jeho oči měly hypnotizující zelenou barvu, ale byly to právě nevzhledné rány v obličeji, které ji upoutaly nejvíc. Takhle blízko u žádného Huntera ještě nikdy nestála.

„Paní Duncanová.“ Hlas měl hluboký a trochu drsný, jako by měl každou chvíli přejít ve vrčení.

„Toto je má dcera Sascha. Bude naším prostředníkem.“

„Těší mě, Sascho,“ mírně pokývl hlavou a očima na ní spočinul o vteřinu déle, než bylo nutné.

„Nápodobně.“ Mohl slyšet, jak jí prudce buší srdce? Byly smysly měňavců opravdu mnohem citlivější než vnímání jiných ras?

„Prosím.“ Gestem jim naznačil, aby se posadily ke stolu se skleněnou deskou, a sám zůstal stát, dokud se obě neuvelebily. Pak si vybral židli přímo naproti Sasche.

Ta se přinutila jeho pohled opětovat – nehodlala dopustit, aby ji galantností ukonejšil a ona polevila v obezřetnosti. Lovci jako Hunter byli vycvičeni, aby dokázali vyčenichat zranitelnou kořist. „Zabývali jsme se vaší nabídkou,“ začala.

„A co si o ní myslíte?“ Oči měl pozoruhodně jasné a klidné jako hluboký oceán. Chladného a praktického však na něm nebylo vůbec nic – vše potvrzovalo Saschin první dojem, že je to divoké zvíře, které se nyní výjimečně ovládá.

„Jistě víte, že obchodní partnerství mezi Psyi a měňavci nevznikají příliš často. Máme neslučitelné priority.“ Saschin hlas zněl oproti Lucasovu naprosto ploše a nezabarveně.

Úsměv, kterým ji počastoval v odpověď, byl tak nestydatý, že od něho nedokázala odtrhnout pohled. „V tomhle případě máme priority společné. Vy potřebujete pomoct naplánovat a zajistit ubytování, které bude vyhovovat měňavcům, a já chci zase mít výhodnou pozici ve všech nových psyských projektech.“

Sascha věděla, že to určitě není všechno. Psyové ho potřebovali, ale on je ne, ne teď, když byly obchodní zájmy měňavců natolik rozsáhlé, že mohly klidně konkurovat psyským. Svět se Psyům měnil přímo před očima, lidé a měňavci už jim nechtěli hrát druhé housle. Docházelo k pozvolnému přesunu mocenského vlivu, ale většina zástupců její rasy to ve své nebetyčné namyšlenosti přehlížela.

Zatímco seděla v těsné blízkosti dočasně zkrocené zuřivosti jménem Lucas Hunter, přemítala, jak jsou její psyští druhové slepí. „Pokud s vámi máme spolupracovat, budeme požadovat stejnou míru zodpovědnosti, jakou bychom čekali od projektantů a stavitelů přímo z našich vlastních řad.“

Lucas pohlédl na mrazivou dokonalost Saschi Duncanové a přál si vědět, čím to je, že ho pouhý pohled na ni dohání k šílenství. Šelma v jeho nitru vrčela a obcházela mu v hlavě jako lev v kleci, připravená skočit a očichat její usedlý tmavošedý kalhotový kostým. „To je samozřejmé,“ přisvědčil, ohromený maličkými plamínky bílého světla, které se postupně objevovaly a zase mizely v temnotě Saschiných očí.

Jen málokdy se ocitl takhle blízko některému z vůdčích Psyů. Bylo jich tak málo, že příliš nevycházeli ven mezi ostatní, a jakmile dosáhli některé z hranic dospělosti, bylo jim svěřeno významné postavení v blízkosti psyské Rady. Sascha byla mladá, ale rozhodně nevypadala nezkušeně. Působila stejně tvrdě jako zbytek její rasy, stejně bezcitně a chladně.

Klidně to mohla být ona, kdo napomáhal vraždám.

Mohl to být kdokoliv z nich. To byl důvod, proč DarkRiverové už několik měsíců sledovali Psye na vysokých místech a pokoušeli se proniknout jejich ochranou. Projekt Duncanová představoval jedinečnou šanci. Nejenže byla Nikita vlivná sama o sobě, ale navíc se pohybovala v nejvyšších kruzích – zasedala v samotné Radě. Jakmile s ní Lucas naváže spolupráci, stane se jeho úkolem vypátrat totožnost sadistického Psye, který před časem připravil o život ženu z jejich smečky… a popravit ho.

Bez milosti. Bez slitování.

Mezitím vrhla Sascha letmý pohled na tenký elektronický diář, který držela v ruce. „Jsme ochotni nabídnout sedm milionů.“

Klidně by se spokojil i se zlámanou grešlí, kdyby mu to umožnilo přístup do utajovaného světa Psyů, ale nemohl si dovolit vzbudit v ženách podezření. „Dámy.“ Naplnil to jediné slovo smyslností, která současně vycházela z člověka i ze zvířete, které v něm dřímalo.

Většina měňavců a lidí by na příslib požitku obsažený v jeho hlase zareagovala, avšak na tyto dvě to vůbec nezapůsobilo. „Všichni víme, že ten projekt má cenu deset milionů, možná víc. Neztrácejme tu čas.“ Byl by přísahal, že v Saschiných očích černých jako noc spatřil jiskřičku, která jako by jeho výzvu přijímala. Panter uvnitř něj tiše zavrčel na souhlas.

„Osm. A k tomu schvalovací pravomoc u každé fáze projektu od návrhu až po výstavbu.“

„Deset.“ Jeho hlas zůstával hebký jako samet. „Váš požadavek způsobí výrazné zdržení. Nebudu moct pracovat efektivně, když se sem budu muset trmácet kvůli každé maličkosti.“ Opakované návštěvy by mu možná pomohly získat nějaké informace o vrahovi a dostat se mu na stopu, která už začínala chladnout, ale pochyboval o tom. Nikita by jen stěží nechala citlivé dokumenty z jednání Rady ležet jen tak někde na stole.

„Dejte nám chvilku.“ Starší žena pohlédla na mladší.

Jemné chloupky vzadu na krku se mu zježily. Stalo se to vždycky, když byl v místnosti s Psyi, kteří právě používali své schopnosti. Telepatie byla pouze jednou z mnoha dovedností, které ovládali, a on musel uznat, že patří k těm, které se při obchodních jednáních náramně hodí. Ale jejich neobyčejné schopnosti jim také nasazovaly klapky na oči. Měňavci se už dávno naučili využívat pocit psyské nadřazenosti ve svůj prospěch.

Téměř o minutu později ho Sascha opět oslovila. „Kontrola v rámci všech fází projektu je pro nás důležitá.“

„Vaše peníze, váš čas.“ Položil ruce na stůl a sepjal prsty do stříšky, přičemž si povšiml, jak k nim sklouzl Saschin pohled. Zajímavé. Ze zkušenosti věděl, že Psyové nikdy nedávají najevo reakce na řeč cizího těla. Jako by všichni byli jen čistě racionální tvorové, uzavření ve světě své vlastní mysli. „Pokud ale trváte na tom, že se chcete takhle významně angažovat, nemůžu vám slíbit, že dodržíme časový plán. Dokonce vám můžu zaručit, že se zpozdíme.“

„Máme návrh, který zajistí, že k tomu nedojde.“ Pohled očí černých jako noc se střetl s jeho.

Povytáhl obočí. „Poslouchám.“ A pečlivě poslouchal i panter v jeho nitru. Oba, člověk i šelma, považovali Saschu za okouzlující, ale ani jeden z nich neměl tušení proč. Část Lucasovy bytosti si ji chtěla pohladit… ta druhá skočit a trhat.

„Rádi bychom s DarkRivery úzce spolupracovali. Proto bych vás chtěla požádat, abyste mi zajistil kancelář ve vaší budově.“

Všechny nervy se mu napjaly k prasknutí. Právě získal téměř neomezený přístup k vůdčímu Psyovi. „Chcete mi být pořád nablízku, drahoušku? To mi vyhovuje.“ Jeho smysly zachytily drobnou změnu ovzduší v místnosti, ale byla tak drobná a prchavá, že odezněla dřív, než ji dokázal pojmenovat. „Máte podpisové právo ke schvalování změn?“

„Ano. A kdybych se potřebovala poradit s matkou, nebudu muset ani odcházet.“ Připomněla mu tím, že je Psy, příslušnice rasy, která už dávno obětovala svoji lidskost.

„Na jakou vzdálenost dokáže vůdčí Psy vysílat?“

„Na dostatečnou.“ Zmáčkla cosi na své malé příruční obrazovce. „Takže se dohodneme na osmi milionech?“

Ušklíbl se nad tím pokusem zastihnout ho nepřipraveného – Saschina nenápadná, téměř kočičí lstivost ho pobavila.

„Deset, nebo odsud odejdu, a vy si budete muset sehnat někoho horšího.“

„Nejste jediný odborník na to, co se měňavcům líbí a nelíbí,“ připomněla mu Sascha a téměř neznatelně se naklonila jeho směrem.

„Pravda.“ Tahle Psyka, která zřejmě uměla využívat kromě své mysli i tělo, lovce zaujala, proto její pózu bezděčně napodobil. „Ale jsem nejlepší.“

„Devět.“

Nemohl dopustit, aby si o něm ženy myslely, že je slabý – Psyové respektovali pouze naprosto bezcitnou a nekompromisní sílu. „Devět, a další milion v případě, že se všechny byty prodají ještě před otevřením komplexu.“

Opět ticho. Chloupky na zátylku se mu znovu zježily. Šelma v jeho mysli máchala tlapou ve vzduchu, jako by chtěla výboje proudící energie zachytit. Většina měňavců elektrické bouře vyvolávané Psyi vycítit nedokázala, ale on ano a považoval to za užitečnou schopnost s řadou využití.

„Souhlasíme,“ řekla nakonec Sascha. „Předpokládám, že smlouvy máte vytištěné s sebou?“

„Samozřejmě.“ Otevřel pořadač a přes stůl před ně přisunul několik kopií dokumentu, který měly obě bezpochyby celou dobu otevřený také na svých obrazovkách.

Sascha si je vzala a jeden podala matce. „V elektronické podobě by to bylo mnohem praktičtější.“

Tuhle větu už slyšel stokrát, od stovky různých Psyů. Jedním z důvodů, proč měňavci nepodlehli technologickému pokroku, byla čirá tvrdohlavost; tím dalším byla bezpečnost – jeho rasa se do databází Psyů nabourávala už desítky let. „Mám radši to, na co si můžu sáhnout a přičichnout si k tomu, něco, co uspokojí všechny moje smysly.“

Nepochyboval, že tu narážku pochopila, a proto bedlivě sledoval jakoukoliv její možnou reakci. Nic. Sascha Duncanová byla ledově chladná stejně jako všichni Psyové, se kterými se zatím setkal – pokud se chtěl dozvědět, jestli Psyové ukrývají sériového vraha, bude na ní muset zapracovat a nechat její led trochu roztát.

Při myšlence, že bude trávit čas právě s tímhle Psyem, se ho zmocnila podivná radost, protože až do tohoto okamžiku považoval celou jejich rasu za zástup bezcitných strojů. V té chvíli Sascha vzhlédla, aby opětovala jeho pátravý pohled, a panter v jeho nitru otevřel tlamu a beze slov zavrčel.

Lov právě začal. A Sascha Duncanová byla kořist.

O dvě hodiny později přišla Sascha k sobě do bytu, zavřela za sebou dveře a provedla mentální průzkum všech místností. Nic. Byt se nacházel ve stejné budově jako její kancelář a byl skvěle zabezpečen, přesto Sascha vždy využila svých schopností a celý ho ochránila ještě vlastním mentálním štítem. Vyžádalo si to spoustu jejích velmi skrovných psychických sil, ale potřebovala místo, kde se bude cítit v bezpečí.

Spokojená s tím, že se do bytu nikdo nepokoušel dostat, ještě systematicky zkontrolovala všechny vnitřní zámky blokující přístup do rozsáhlého PsyNetu. Plně funkční. Nikdo se jí nemohl dostat do hlavy bez jejího vědomí. Teprve potom se uvolnila a svezla se na světle modrý koberec barvy ledu. Jeho chladný odstín způsobil, že se rozechvěla. „Počítači, zvýšit teplotu o pět stupňů.“

„Provádím.“ Hlas zněl monotónně, ale to se dalo čekat. Nešlo o nic jiného než o mechanickou odpověď výkonného stroje, který ovládal celou budovu. Domy, které chtějí postavit společně s Lucasem Hunterem, žádný takový počítačový systém mít nebudou.

Lucas.

Hlasitě vydechla, když dovolila mysli, aby se zaplnila emocemi, které musela během schůzky skrývat.

Strach.

Pobavení.

Dychtivost.

Chtíč.

Touha.

Potřeba.

Odepnula sponku na konci copu, ponořila prsty do osvobozených kudrlin, strhla ze sebe sako a odhodila ho stranou. Bolela ji ňadra, utiskovaná v košíčcích podprsenky. Nic na světě teď nechtěla víc než se svléknout do naha a třít se o něco horkého, pevného a samčího.

Zavřela oči, začala se mírně kolébat a snažila se ovládnout vize, které se jí honily hlavou. Uniklo jí přitom slabé zasténání. Tohle se nemělo dít. V minulosti už nad sebou ztratila kontrolu několikrát, ale ještě nikdy to nebylo takhle zlé, takhle erotické. V okamžiku, kdy si to přiznala, lavina představ jako by mírně zeslábla a ona nalezla dostatek sil, aby se vymanila z pevného sevření vlastní dychtivosti.

Vstala ze země, přešla do kuchyňského koutu a nalila si sklenici vody.

Zatímco pila, zachytila svůj odraz ve zdobeném zrcadle visícím vedle vestavěné chladničky. Byl to dárek od měňavce, který s ní spolupracoval jako poradce na dřívějším projektu, a ona si ho navzdory matčině povytaženému obočí nechala. Vymluvila se na to, že se díky němu pokouší cizí rasu pochopit. Ve skutečnosti se jí líbil pestrobarevný rám.

Právě teď si ale přála, aby si ho bývala nenechala. Příliš jasně se v něm totiž ukazovalo to, co nechtěla vidět. Spletenec temnoty, který tvořily její vlasy, vypovídal o živočišné vášni a touze, tedy o věcech, o nichž neměl žádný Psy nic vědět. Tvář měla zrudlou, jako by měla horečku, červené tváře a oči… bože, slituj se, její oči měly barvu nejhlubší noci.

Sundala zrcadlo ze zdi, odhodila si vlasy z obličeje a zadívala se na svůj odraz. Ale nebylo pochyb, nezmýlila se. V jejích tmavých panenkách nezářila ani jiskérka světla. To se mělo stát pouze tehdy, když Psy vynaložil obrovské množství mentálních sil.

Jí se to nestalo ještě nikdy.

Oči ji sice řadily k vůdčím Psyům, ale síly, jimiž vládla, byly žalostně omezené. Tak omezené, že ještě nebyla přizvána mezi vyvolené, kteří pracovali přímo pro Radu.

Nedostatek jejích mentálních sil mátl instruktory, kteří ji cvičili. Každý vždycky říkal, že se v její netrénované mysli skrývá neuvěřitelný potenciál – pro vůdčího Psye více než dostatečný – ale že se zatím neprojevil.

Došlo k tomu až teď.

Potřásla hlavou. Ne. Ona přece žádnou mentální energii nevynaložila, takže tmavou barvu muselo způsobit něco jiného. Něco, o čem ostatní Psyové nevěděli, protože nebyli schopni cítit. Oči jí zabloudily ke komunikačnímu panelu zabudovanému ve zdi vedle kuchyňského koutu. Jedno bylo jisté – v tomhle stavu nemohla vyjít z bytu. Kdyby ji někdo potkal, okamžitě by ji nechal poslat na rehabilitaci.

Dostala takový strach, že se nedokázala pohnout.

Věřila, že dokud je na svobodě, jednoho dne možná najde způsob, jak uniknout, jak přerušit spojení s PsyNetem, které nebude mít za následek ochromení jejího těla a smrt. Nebo se jí možná dokonce podaří opravit chybu, která zatěžovala její psychiku emocemi. Avšak ve chvíli, kdy by ji odhalili a převezli do Střediska, by se její svět proměnil v temnotu. Nekonečnou, tichou temnotu.

Opatrně sňala z komunikačního panelu kryt a chvíli si hrála s obvody. Potom kryt vrátila na původní místo a zadala Nikitin kód. Matka bydlela v luxusním podkrovním bytě o několik pater výš.

Odpověď přišla za několik sekund. „Sascho, máš vypnutou obrazovku.“

„Nevšimla jsem si,“ zalhala Sascha. „Počkej chvíli.“ Předstírala, že věc řeší, pak se rozvážně nadechla. „Asi se porouchala. Zavolám technika, aby se na to podíval.“

„Proč voláš?“

„Bohužel budu muset zrušit naši večeři. Dostala jsem od Lucase Huntera nějaké dokumenty a chci si je před příštím setkáním nastudovat.“

„Na měňavce neztrácí čas. Uvidíme se zítra odpoledne na poradě. Dobrou noc.“

„Dobrou noc, matko.“ Rozloučila se už jen s vypnutou linkou. Nikita se k ní chovala zhruba stejně mateřsky jako počítač, který se staral o byt. Bylo to tak odjakživa, přesto to Saschu rozesmutnilo. Jenže dnes večer byl smutek pohřbený pod mnohem nebezpečnějšími emocemi.

Ještě se ani nestačila pořádně uklidnit, když se panel rozezněl tónem příchozího hovoru. Jelikož byla funkce identifikace volajícího vypnuta společně s obrazovkou, Sascha neměla možnost zjistit, kdo to je. „Sascha Duncanová,“ představila se a pokoušela se nezpanikařit, když si uvědomila, že to může být opět Nikita, která si své rozhodnutí rozmyslela.

„Zdravím, Sascho.“

Téměř se jí podlomila kolena, když uslyšela ten medový hlas, který nyní místo vrčení připomínal spíš vrnění. „Pane Huntere.“

„Říkejte mi Lucasi. Jsme teď koneckonců kolegové.“

„Kvůli čemu voláte?“ Mohutnou citovou bouři teď mohlo utišit jedině nevlídné a praktické chování typické pro Psye.

„Nevidím vás, Sascho.“

„Nefunguje mi obrazovka.“

„To není právě efektivní.“ Bylo to pobavení, které zaslechla v jeho hlase?

„Předpokládám, že si nechcete jen popovídat?“

„Chtěl jsem vás pozvat na zítřejší schůzku s projektanty.“ Hlas měl sametový.

Sascha netušila, jestli Lucasova slova znějí jako pozvání ke hříchu vždycky, nebo jestli to dělá naschvál, aby ji rozrušil. Co ji doopravdy rozrušilo, byla ta představa. Stačilo, aby jen pojal podezření, že s ní něco není v pořádku, a mohla si začít psát rozsudek smrti. Internace ve Středisku se v podstatě rovnala smrti, i když člověk zůstal naživu.

„Čas?“ Pevně si objala pažemi hrudník a přiměla hlas, aby se zklidnil.

Psyové si dávali obrovský pozor, aby okolní svět nikdy nezaznamenal jejich nedokonalé, poškozené jedince. Když Rada někoho poslala do Střediska na rehabilitaci, oběť neměla šanci.

„Sedm třicet. Vyhovuje vám to?“

Jak jen to dokázal, že i nejoficiálnější pozvání znělo z jeho úst jako nefalšované svádění?

Možná to bylo celé jen v její hlavě – možná už definitivně ztrácela sebekontrolu. „Místo?“

„Moje kancelář. Víte, kde to je?“

„Samozřejmě.“ DarkRiverové si zřídili obchodní centrálu ve středně velké kancelářské budově nedaleko rušné čínské čtvrti.

„Budu tam.“

„Budu čekat.“

Jejím zostřeným smyslům to spíš než jako slib znělo jako hrozba.

Kapitola 2

Lucas přešel lehkým krokem k oknu své kanceláře a zahleděl se dolů mezi úzké uličky vedoucí do záplavy vjemů čínské čtvrti. Myslel přitom na Saschu Duncanovou, na její oči černé jako noční obloha. Jeho zvířecí polovina v ní větřila něco, co se tam nehodilo, něco… co nebylo v pořádku. Přitom z ní necítil nezdravý pach šílenství, ale rozeznatelně svůdnou vůni, naprosto odlišnou od kovového odéru většiny Psyů.

„Lucasi?“

Nepotřeboval se otáčet, aby návštěvníka poznal. „Co se děje, Doriane?“

Dorian přistoupil až k němu. Se svými světlými vlasy a modrýma očima mohl na okolí působit jako surfař, který San Franciskem jen projíždí a hledá pláž s velkými vlnami. To by ale v očích nesměl mít charakteristický pohled divokého zvířete. Dorianova pravá levhartí podoba však zůstávala navždy skryta. Před porodem se v lůně jeho matky něco pokazilo a on se sice narodil po všech stránkách jako měňavec, ale s jedním zásadním nedostatkem – nedokázal se proměnit do zvířecí podoby. „Jak to šlo?“

„Ta Psyka mě teď bude sledovat jako stín.“ Pozoroval tmavnoucí ulici, po níž se ladně pohybovalo auto poháněné energetickými články, které po sobě nezanechávaly žádnou iontovou stopu. Ty články vyráběli měňavci. Nebýt jejich rasy, svět by upadl do začarovaného kruhu ekologické krize vyvolané masivním znečištěním ovzduší.

Psyové se považovali za vůdce celé planety, ale byli to měňavci, kteří byli vyladěni na tep mateřské planety a dokázali vnímat propletená vlákna života. Měňavci a čas od času i lidé.

„Myslíš, že z ní něco vytáhneš?“

Lucas pokrčil rameny. „Je stejná jako všichni ostatní, ale aspoň jsem se dostal mezi ně. A ona je navíc vůdčí Psy.“

Dorian se zhoupl na patách. „Jestli o tom vrahovi ví jeden, vědí o něm úplně všichni. Jejich síť je všechny udržuje ve spojení.“

„Říkají jí PsyNet.“ Lucas se naklonil blíž k oknu, položil na něj dlaně a vychutnával si studený polibek skla. „Nejsem si jistý, jestli to funguje právě takhle.“

„Určitě mají kolektivní vědomí. Jak jinak si myslíš, že by to mohlo fungovat?“

„Mají přísnou hierarchii – nemyslím si, že by měla jejich široká veřejnost přístup ke všem informacím. Jestli něco určitě nemají, tak je to demokracie.“ Svět Psyů byl tvrdý, nekompromisní a založený na přežití nejsilnějších – nic krutějšího asi Lucas v životě neviděl.

„Ale ta tvá vůdčí holka to bude vědět určitě.“

Jelikož byla dcerou členky Rady a osobou s výraznými mentálními schopnostmi, patřila téměř jistě k vnitřnímu kruhu. „To ano.“ A jeho hlavním úmyslem bylo zjistit, co přesně ví.

„Už jsi s nějakou Psykou spal?“

Lucas konečně k Dorianovi stočil pohled. Tvářil se pobaveně. „Chceš, abych z ní ty informace dostal přes postel?“ Ta myšlenka by mu měla přijít odpudivá, ale namísto toho člověka i zvíře zaujala.

Dorian se zasmál. „To tak, ještě by ti v ní umrznul.“ V modrých očích se mu podrážděně zablýsklo. „Chtěl jsem říct, že oni doopravdy nic necítí. Když jsem byl ještě mladý a hloupý, vlezl jsem s jednou z nich do postele. Měl jsem upito a ona mě pozvala k sobě na kolej.“

„Zvláštní.“ Psyové měli rádi svůj klid a dávali přednost samotě.

„Myslím, že to brala jako experiment. Studovala přírodní vědy. Spali jsme spolu, ale přísahám, že byla úplně chladná a celou dobu ležela jak prkno. Bez života, bez emocí.“

Lucasovi na mysli letmo vytanula tvář Saschi Duncanové. Jeho panteří smysly už se zklidnily, pouze větřily ozvěnu její podoby. Taky byla chladná, ale ještě něco k tomu. „Můžeme je jen politovat.“

„Zaslouží si naše drápy, ne naši lítost.“

Lucas se podíval zpátky na město. Lépe svůj hněv skrýval, ale cítil ho úplně stejně jako Dorian. Byl s ním, když před půl rokem našli tělo jeho sestry. Kylie někdo zabil. Chladnokrevně. Chirurgicky přesně. Nemilosrdně. Prolil její krev bez sebemenšího ohledu na to, jak byla krásná a plná života.

Na místě činu se nevznášely žádné zvířecí pachy, ale Lucas tam zachytil kovový odér Psyů. Když byli s okolnostmi brutální vraždy seznámeni ostatní měňavci, okamžitě jim bylo jasné, jaká zrůda to musela mít na svědomí. Jenže Rada Psyů tvrdila, že o tom nic neví, a represivní orgány pracovaly tak pomalu, jako by snad vraha ani nechtěly najít.

Když začala smečka DarkRiver pátrat na vlastní pěst, narazili její členové na několik vražd spáchaných podobným způsobem. Všechny ty případy byly pohřbeny tak hluboko, že za nimi mohla stát pouze jediná organizace. Rada Psyů byla jako pavouk, v jehož síti byly chyceny všechny stanice a služebny represivních orgánů.

Měňavci už toho měli tak akorát. Měli dost namyšlenosti Psyů. Měli dost jejich politiky. Měli dost jejich manipulací. Několik desetiletí zášti a zloby se nahromadilo a proměnilo v časovanou bombu, jejíž doutnák Psyové nevědomky zapálili posledním zvěrstvem, které spáchali.

Teď už to byla válka.

A jeden velmi neobvyklý Psy bude lapen přímo v jejím středu.

Když Sascha přesně v sedm třicet dorazila do budovy DarkRiverů, zjistila, že na ni Lucas už čeká u vchodu. Měl na sobě džíny, bílé tričko a černou bundu ze syntetické kůže, takže nevypadal ani trochu jako obchodník, kterého si pamatovala z předchozího dne.

„Dobré ráno, Sascho.“ Jeho mírný úsměv vybízel k podobnému pozdravu.

Tentokrát už na něho byla připravená. „Dobré ráno. Doprovodíte mě na schůzku?“

Tenhle samec si bude držet odstup jedině tehdy, když se k němu bude chovat chladně a věcně – Sascha nepotřebovala být génius, aby věděla, že Lucas je zvyklý vždycky dostat to, co chce.

„Obávám se, že došlo ke změně plánu.“ Zvedl dlaně v omluvném gestu, ale nebyla v něm ani trocha pokory. „Jeden člen mého týmu se do města nedostane včas, tak jsem schůzku posunul na třetí hodinu.“

Cítila v tom podvod. Nedokázala ale rozpoznat, jestli je důvodem snaha na ni zapůsobit, nebo ji obelhat.

„Proč jste mi nezavolal?“

„Už jste byla stejně na cestě sem, tak mě napadlo, že bychom se mohli zajet podívat na pozemek, který jsem si vyhlédl.“ Usmál se. „Bude to velice efektivně strávený čas.“

Poznala, že se jí vysmívá. „Dobrá. Pojeďme.“

„Mým autem.“

Neprotestovala. Každý opravdový Psy by se tak zachoval. Znal cestu, proto bylo logické, aby řídil. Ale ona nebyla opravdový Psy a měla chuť mu říct, aby si nechal své dominantní chování pro sebe.

„Snídala jste?“ zeptal se, když už oba seděli v autě a on právě zapínal manuální řízení.

Sascha byla příliš nervózní, než aby ráno něco snědla. Na Lucasovi Hunterovi bylo něco, co urychlovalo její pád. Nebude to trvat dlouho, a dočista zešílí. Dál se řítila do propasti a Lucasova přítomnost k tomu jen přispívala. „Ano,“ zalhala, aniž sama věděla proč.

„Dobře. Nechtěl bych, abyste mi někde omdlela.“

„Nikdy v životě jsem neomdlela, to buďte v klidu.“ Po cestě k mostu Bay Bridge sledovala, jak kolem nich ubíhá město. San Francisco se třpytilo jako klenot zasazený na břehu moře, ale ona dávala přednost jeho okolí, kde doposud vládla pevnou rukou příroda. Lesy se tu v některých oblastech táhly až k hranicím s Nevadou a ještě dál.

Yosemitský národní park byl jednou z rozsáhlejších oblastí americké divočiny. Kdysi dávno, před několika staletími, vedli místní vášnivé spory ohledně omezení parku pouze na oblast východně od okresu Mariposa. V nastalé válce zvítězili měňavci, takže se dnes Yosemite rozprostíral všemi směry a mohl splynout s původní přírodní zelení lesů El Dorado a Tahoe, což však nijak neomezilo rozkvět vyhlášeného jezera Tahoe a stejnojmenného města.

Park nyní pokrýval polovinu bývalého hlavního města Sacramento, obloukem se stáčel okolo bohaté vinařské oblasti Napa a na severu se přiblížil až k městu Santa Rosa. Jihovýchodně od San Franciska téměř pohltil celé město Modesto. Vzhledem k jeho neustálému přirozenému rozšiřování byla za národní park vyhlášena pouze část Yosemitu. Zbytek byl chráněn před jiným využitím, ale za určitých podmínek zde mohli žít i lidé.

Sascha ale v životě neslyšela, že by o povolení k pobytu tak blízko u hranic divočiny požádal nějaký Psy. Přemítala, jak by asi zelené, zalesněné pláně vypadaly, kdyby nad nimi získali absolutní kontrolu Psyové. Měla jisté pochybnosti, že by Kalifornii dodnes tvořily lesy a několik obřích národních parků.

Náhle si uvědomila, že na ni Lucas pátravě hledí, protože už déle než čtyřicet minut nepromluvila. Naštěstí pro ni byla málomluvnost typickým psyským rysem. „Pokud se shodneme na koupi pozemku, který jste vybral, jak dlouho bude trvat uzavření smlouvy?“

Ohlédl se zpátky na cestu. „Den. To místo leží na území DarkRiverů, ale díky historické souhře okolností patří SnowDancerům. Za dobrou cenu nám ho rádi prodají.“

„Dokážete být nezaujatý?“ Využila příležitosti, kdy se soustředil na řízení, a pozorně si prohlédla jizvy na jeho tváři. Byly neumělé, primitivní a působily na něco, co se skrývalo hluboko v jejím nitru. Pomyslela si, že pravděpodobně odhalují pravdu o jeho skutečné povaze a uhlazený obchodník v obleku je pouze maska.

„Ne. Ale oni s nikým jiným jednat nebudou, takže musíte doufat, že vás nenatáhnu.“

Nebyla si jistá, jestli mluví vážně. „Jsme dobře obeznámeni s cenami nemovitostí. Ještě nikdy nás nikdo ‚nenatáhl‘.“

Svraštil rty. „Pro to, co chcete, je to nejlepší lokalita. Většina měňavců je naprosto hotová, když si představí, že by tam mohli bydlet.“

Sascha přemýšlela, jestli tak mluví normálně, nebo proto, aby ji rozrušil. Dokázal už si tenhle nadmíru inteligentní levhart domyslet, že je poškozená, a to tím nejhorším možným způsobem? Aby ho svedla ze stopy, pronesla další větu naprosto ploše a lhostejně. „Líčíte to hezky, ale mně je úplně jedno, jak moc jsou z toho měňavci hotoví, jde mi čistě o to, aby si ty byty koupili.“

„Koupí si je.“ Lucas o tom ani v nejmenším nepochyboval.

„Už tam skoro jsme.“ Zabočil z jejich vedlejší silnice na jinou a zanedlouho zaparkoval na okraji rozlehlého otevřeného prostranství posetého stromy. Nacházeli se nedaleko města Manteca. Krajinu netvořil hustý les, ale stromů tu rostlo dost.

Odsunul dveře a frustrovaně vystoupil. Zlobil se, že nedokázal proniknout ochrannou vrstvou ledu, do níž se Sascha uzavřela jako do ocelové zbroje. Celou tuhle projížďku a inspekci parcely předem naplánoval, aby mohl začít sondovat a získal od Saschi nějaké informace. Ale chtít po Psyovi, aby se vám otevřel, bylo jako chtít po SnowDancerovi, aby se proměnil v levharta.

A nejhorší na tom všem bylo, že mu na jeho zdroji informací připadala každá drobnost fascinující. Když například udělala několik kroků, aby si protáhla nohy, ztmavly její bohaté, hebké vlasy na slunci do ještě neuvěřitelnějšího odstínu černé. Nebo její pokožka, lesknoucí se jako tmavý med. „Můžu se vás na něco zeptat?“ Hlad po odpovědi vyšel od pantera, ale jistou naději viděl v takovémto směřování rozhovoru i člověk.

Sascha vzhlédla. „Ovšem.“

„Vaše matka pochází na první pohled z Asie, ale vaše křestní jméno je slovanské a příjmení skotské. Jsem zvědavý.“ Kráčel vedle Saschi, zatímco ta právě začínala obhlížet pozemek.

„To není otázka.“

Lucas přimhouřil oči. Měl pocit, že ho jenom provokuje, ale to samozřejmě Psyové nikdy nedělali. „Jak jste se dostala k tak různorodé směsici jmen a národností?“ zeptal se, přičemž si u této ženy nebyl jistý vůbec ničím.

K jeho překvapení odpověděla bez zaváhání. „V závislosti na rodinných vazbách přejímáme jména buď z matčiny, nebo otcovy pokrevní linie. V naší rodině se poslední tři generace dědí jméno matky. Nicméně ještě moje prababička, Ai Kumamotová, přejala jméno svého manžela. Jmenoval se Andrew Duncan.“

„Byla to Japonka?“

Sascha přikývla. „Měli dceru Reinu Duncanovou, moji babičku. Reina měla dítě s Dmitrijem Kukovičem a ten vymyslel jméno pro jejich dítě – Nikita. Moje matka pak pokračovala v tradici ruských jmen, protože podle našich psychologů umožní vztah k historii dítěti lepší začlenění do společnosti.“

„Vaše matka vypadá jako Japonka, ale vy ne.“ Její rysy byly tak specifické, že se vymykaly jakémukoliv zařazení. Nic na jejím zevnějšku neprozrazovalo, že byla vyrobena ve stejném stroji jako všichni ostatní bezcitní, roboty připomínající Psyové.

„Zdá se, že u mě převládly geny z otcovy linie, u ní naopak ty z matčiny.“

Lucas si nedovedl představit, že by o svých rodičích někdy mohl mluvit s tak chladným odstupem. Milovali ho, vychovali a zemřeli pro něj. Jejich památka zasluhovala tu nejhlubší úctu a nejupřímnější city. „A váš otec? Co přidal k vašemu exotickému původu on?“

„Ten byl anglo-indického původu.“

Něco v jejím hlase spustilo ochranářské instinkty Lucasovy zvířecí podstaty. „Už se s ním nestýkáte?“

„Nikdy jsem ho neviděla.“ Sascha dál kráčela po pěšině a snažila se necítit bolest, kterou jí působil ten vůbec nejstarší šrám na duši. Nikdy se na tom nemělo nic změnit. Její otec byl Psy stejně jako její matka.

„Tomu nerozumím.“

Tentokrát už ho neupozornila, že to nebyla otázka. „Matka zvolila metodu umělého početí.“

Lucas se zastavil tak náhle, že se Sascha lekla a téměř dala najevo své překvapení. „Cože? To prostě šla do spermobanky a vybrala si dárce s dobrými geny?“ Zdálo se, že ho naplnil nefalšovaný údiv.

„Říkáte to zjednodušeně, ale ano. Mezi Psyi je to dnes nejrozšířenější metoda početí.“ Sascha věděla, že Nikita od ní očekává pokračování v této tradici. Už jen nemnoho příslušníků její rasy se dnes přiklánělo k tradičnímu, staromódnímu způsobu. Bylo to nečisté a vyžadovalo to čas, který se dal využít mnohem efektivněji. Oproti přesnému výběru na základě psyské medicíny to navíc nepřinášelo žádné výhody.

„Je to bezpečná a praktická procedura.“ Ale ona ji nikdy nehodlala podstoupit. Ani ji nenapadlo, aby své dítě potrestala tím, že by mu předala vrozenou vadu, která ji právě v těchto dnech doháněla až na samou hranici příčetnosti. „Můžeme tak vytřídit spermie a vajíčka, které jsou nějak poškozené. Z toho důvodu Psye postihuje pouze zanedbatelné množství dětských chorob.“ Přesto ale k chybám docházelo – ona toho byla živoucím důkazem.

Lucas zavrtěl hlavou a ten pohyb byl tak zvířecí, tak kočičí, že se jí na okamžik zastavilo srdce. Někdy byl tak uhlazený, tak okouzlující, že na jeho zvířecí přirozenost zapomínala. Potom na ni upřel pohled, z něhož sálal prudký žár, a ona věděla, že co se ukrývá za jeho civilizovaným zevnějškem, není ani trochu krotké.

„Nevíte, o co přicházíte,“ řekl jí, zatímco u ní stál možná až příliš blízko.

Nepohnula se. Možná to byl alfa samec, který si u všech vždy vymohl poslušnost, ale ona k jeho smečce nepatřila.

„Právě naopak. O rozmnožování zvířat jsme se učili už v útlém věku.“

Pousmál se a ona ucítila, jak ji jeho úsměv zasáhl hluboko uvnitř, kam by správně nemělo proniknout vůbec nic. „Rozmnožování zvířat? Tak by se to taky dalo nazvat. Už jste to někdy zkoušela?“

Měla potíže se soustředit na jeho slova, když u ní byl tak blízko… tak na dosah. Voněl nebezpečím, divočinou, vášní a vším tím, co si ona sama nikdy nemohla dovolit cítit.

Představoval pro ni vrcholné pokušení. „Ne. Proč bych to dělala?“

Naklonil se k ní ještě o kousek blíž. „Protože byste mohla zjistit, že zvířeti ve vás se to líbí, drahoušku.“

„Nejsem váš drahoušek.“ Jakmile ta slova vyslovila, zamrazilo ji. Na tuhle návnadu by žádný Psy neskočil.

V Lucasových očích se zableskla výzva. „Možná vás přesvědčím, abyste změnila názor.“

Navzdory provokativním slovům Sascha věděla, že její chybu zaregistroval a už nyní uvažuje, co to asi znamená. Nemohla udělat nic, aby ta slova vzala zpátky a chybu napravila, ale mohla rychle stočit rozhovor do obchodní roviny. „Co jste mi tu chtěl ukázat?“

Saschiny naděje, že by se schůzka mohla vrátit do formálních kolejí, definitivně pohřbil jeho škodolibý úsměv. „Spoustu věcí, drahoušku. Spoustu věcí.“

Lucas sledoval, jak Sascha přechází parkoviště, a vychutnával si doznívající chuť její blízkosti, která byla stejně hřejivá a exotická jako její minulost.

Zaujala i pantera přecházejícího sem a tam v kleci uvnitř jeho mysli. Šelma ji toužila olíznout, aby zjistila, jestli chutná tak, jak si představovala. Její zlatá kůže vábila dvojakou podstatu měňavcovy duše příslibem vytouženého doteku, zatímco svěžest jejích rtů ponoukala, aby se do ní zakousl… tím nejerotičtějším možným způsobem.

Všechny vjemy přicházející od Saschi dráždily jeho smysly.

Bojoval s pokušením jen kvůli přesvědčení, že to musí být důmyslná lest, kterou Psyové vymysleli. Dokázali snad konečně přijít na to, jak měňavce ovládnout pouhou myšlenkou? Jeho lidé žili až doposud v bezpečí, protože Psyové byli příliš chladní, než aby si dokázali dát dohromady, jaké věci měňavce pohánějí. Život, dychtivost, pocity, doteky, sex. Ne lhostejný, asketický sex, jak ho popisoval Dorian, ale vášnivý, žhavý, obscénní akt zvířecího páření.

Lucas miloval vůni lidských i měňaveckých žen, zbožňoval jejich hebkou pokožku a vzrušené vzdechy, ale ještě nikdy ho nepřitahovala žádná žena z řad nepřítele. Vzdoroval jejím půvabům, přestože očima se nedokázal odtrhnout od tvarů a pohybů jejího těla.

Byla vysoká, ale rozhodně ne vyhublá. Její tělo se vyznačovalo křivkami tak nebezpečnými, že by je měli u žen její rasy postavit mimo zákon. I přes černý kalhotový kostým a formální bílou halenku, kterou nosila jako brnění, odhadl, že by se mu její ňadra nevešla do dlaní.

Když se shýbla, aby prozkoumala něco na zemi, téměř podlehl pudům své zvířecí polovičky. Křivka jejích boků byla smyslně ženská a pozadí připomínalo vnadidlo ve tvaru srdce.

Jakoby v odpověď na jeho upřený pohled k němu otočila hlavu a Lucas i na velkou vzdálenost téměř vycítil výraznou smyslnost, kterou se v sobě snažila potlačit. Zamračil se, protože ho vlastní myšlenky mátly, a vydal se k ní. Psyové neznali smyslnost. Přestože šlo o živé tvory, všichni se v jádru nejvíce blížili mechanickým strojům. Ale u téhle Psyky bylo něco jinak, něco, do čeho chtěl hluboko zabořit zuby.

„Proč jste si vybral právě tohle místo?“ zeptala se, když k ní přišel blíž. Sledovala ho očima černýma jako noční obloha, které jako by nikdy nemrkaly.

„Říká se, že jiskry bílého světla v očích vůdčích Psyů se mohou za určitých okolností proměnit v tisíce pestrých barev.“ Hledal jí ve tváři odpověď na záhadu, kterou pro něj její osoba představovala. „Je to pravda?“

„Ne. Oči vůdčích Psyů mohou úplně zčernat, ale to je všechno.“ Stočila pohled jinam a on si namlouval, že to udělala proto, aby ji nerozrušoval a dál nepokoušel její smysly. Pantera popouzelo, že on sám je pohledem na ni uchvácen, zatímco ona zůstává dál chladná. „Povězte mi o tom pozemku víc.“

„Měňavci ho považují za tu vůbec nejlepší nemovitost – něco přes hodinu cesty od města a v oblasti dostatečně zalesněné, aby tu nalezli potravu pro duši.“ Sklopil oči k jejímu přísnému copu. Nutkání sevřít ho v ruce a zatahat za něj bylo tak silné, že nemělo význam mu vzorovat.

Ucukla a odtáhla se od něj. „Co to děláte?“

„Jen jsem chtěl zjistit, jaké jsou vaše vlasy na dotek.“ Vjemy pro něho byly stejně nezbytné jako dýchaní.

„Proč?“

Žádný Psy, s nimiž se dosud setkal, by se na něco takového nezeptal. „Je to příjemné. Rád se dotýkám jemných a hebkých věcí.“

„Aha.“

Zaslechl v jejím hlase slabé rozechvění? „Zkuste to taky.“

„Cože?“

Mírně se k ní naklonil, aby ji pobídl. „No tak. Měňavcům doteky nevadí jako Psyům.“

„Je dobře známo, že si hlídáte své teritorium,“ připomněla. „Nenecháte na sebe sáhnout každého.“

„Pravda. Výsadu doteku mají pouze členové smečky, partneři a milenci. Ale nejsme jako Psyové, nevyvádíme, když se nás dotkne někdo cizí.“ Z nějakého nevysvětlitelného důvodu chtěl, aby se ho dotkla. A nemělo to nic společného s informacemi o vrahovi, které od ní chtěl především získat. Měl se nad tím zamyslet dřív, ale nyní už to byl panter, který ovládal jeho činy, a ten chtěl, aby si ho pohladila.

Natáhla ruku, ale pak se zarazila. „Nevidím k tomu jediný důvod.“

Lucas uvažoval, koho z nich dvou se o tom snaží přesvědčit. „Berte to jako součást výzkumu. Už jste si někdy sáhla na měňavce?“

Se zavrtěním hlavy pokračovala v započatém pohybu, překonala zbývající vzdálenost a zajela mu prsty do vlasů. Zvlnila mu je a on potlačil nutkání začít vrnět. Očekával, že po prvním dotyku rychle ucukne, ale ona k jeho překvapení pohyb zopakovala. A ještě jednou.

„Je to zvláštní.“ Zdálo se, jako by trochu váhala, než ruku stáhla. „Vaše vlasy jsou lehké, husté a strukturou připomínají hedvábný satén, kterého jsem se už jednou dotýkala.“

Psyové měli ve zvyku podrobně analyzovat i něco tak prostého, jako byl dotek. „Můžu?“

„Můžete co?“

Sáhl jí na cop. Tentokrát na to nijak nereagovala. „Můžu vám ho rozplést?“

„Ne.“

Panter v jeho nitru ztuhl, protože v jejím hlase zavětřil náznak paniky. „Proč ne?“

Kapitola 3

„Takovou výsadu nemáte.“

S mírným úsměvem si nechal cop proklouznout mezi prsty. Jakmile jí se zhoupnutím dopadl na záda, o krok poodstoupila. Čas na hraní vypršel. „Tuhle oblast jsem si vybral,“ navázal odpovědí na její předchozí otázku, „protože je kolem příroda. I když většina měňavců žije civilizovaně, naše podstata je z poloviny zvířecí – touhu po dobrodružství a životě v divočině máme v krvi.“

„Za co se vlastně považujete?“ zeptala se. „Za lidi, nebo za zvířata?“

„Máme v sobě od každého trochu.“

„Jedno musí převládat.“ Soustředěně se zamračila, což mírně pokřivilo její jinak dokonalou tvář.

Opravdu to udělala? Byla Psy – ti se přece nikdy nemračili. Ve vteřině byl ten výraz pryč, ale Lucas ho viděl jasně. „Ne. Obě poloviny tvoří jednotu. Jsem panter stejně jako člověk.“

„Myslela jsem, že jste levhart.“

„V některých našich rodinách se vyskytují černí panteři. Panteři se nám říká v rámci stejného druhu, odlišujeme se jen barvou srsti.“ Nebyl překvapený, že to neví. Psyové považovali měňavce za obyčejná zvířata, všichni jim připadali stejní. V tom spočíval jejich omyl. Vlk nebyl stejný jako levhart, podobně jako se orel zásadně lišil od labutě.

A panter na lovu představoval nebezpečí a zuřivost v jednom.

Sascha se dívala, jak se Lucas vrací k autu. Šel si pro telefon, aby mohl zavolat SnowDancerům. Jelikož k ní byl otočený zády, mohla bez obav ocenit jeho čistě mužskou krásu. Připadal jí prostě a jednoduše… přitažlivý. To slovo nikdy předtím nepoužila, protože se nikdy nesetkala s nikým a ničím, co by mu odpovídalo.

Na rozdíl od chladných a formálních mužů její vlastní rasy byl tenhle uvolněný a přístupný. To ho činilo ještě nebezpečnějším. Několikrát zahlédla také dravce, který v něm číhal kdesi pod povrchem – Lucas se možná choval mile, ale kdyby na to došlo, nerozpakoval by se prokusovat hrdla. Okupoval samý vrchol potravního řetězce, jinak by se v tak mladém věku rozhodně nemohl stát alfa samcem dravé levhartí smečky.

To ji ale neděsilo. Možná proto, že v labyrintu PsyNetu viděla hrůzy tak strašlivé, kruté a odporné, že Lucasova neskrývaná dravčí podstata proti tomu představovala vítanou změnu. Možná se ji snažil okouzlit, ale ani na okamžik nepředstíral, že je někým jiným, než kým skutečně byl – lovcem až do morku kostí, dravcem skrz naskrz, smyslným samcem, který si byl dobře vědomý své sexuality.

Vzbudil v ní dychtivou touhu, přiměl ji myslet na nízké, nemravné věci, které ohrožovaly její čím dál chatrnější masku chladné necitelnosti, již musela jako Psy nosit, aby přežila. Správně by měla utéct, dostat se od něho co nejdál, ale místo toho zjistila, že mu jde naproti; vracel se od auta zpět k ní a k uchu měl přiložený tenký stříbrný přístroj, jehož technologická vyspělost byla na hony vzdálená původnímu Grahamovu vynálezu.

„Prodají to za dvanáct milionů.“ Zastavil se několik metrů od ní a naznačil jí, že je s prodejci stále v kontaktu.

„To je dvojnásobek běžné ceny na volném trhu.“ Nehodlala se od nich nechat zastrašit. „Moje nabídka je šest a půl.“

Lucas si telefon přiložil k uchu, a když nabízenou částku nezopakoval, Sasche došlo, že SnowDancer na druhém konci ji musel slyšet přes mikrofon. Připomnělo jí to, že navzdory ješitnosti psyské rasy, která sama sebe považovala za svrchovanou vládnoucí sílu celého světa, disponují měňavci jistými pozoruhodnými schopnostmi.

„Prý nemají zájem, aby se na nich nějací Psyové obohacovali. A když to nekoupíte vy, nebude to pro ně žádná pohroma – rádi to prodají vašim konkurentům.“

Sascha ale věděla, jak se věci mají. „To půjde těžko. Rodina Rika-Smytheových už vynaložila veškeré dostupné finance na spekulace v San Diegu.“

„V tom případě to neprodají nikomu a nechají to tu ležet ladem. Dvanáct milionů, nebo nic.“ Lucas ji upřeně pozoroval neuvěřitelně zelenýma očima a ona uvažovala, jestli se jí nepokouší nahlédnout až do duše.

Mohla mu klidně říct, že se snaží zbytečně. Byla Psy – žádnou duši neměla.

„Tolik peněz si nemůžeme dovolit utratit. Nikdy by se nám nevrátily. Najděte mi jinou lokalitu,“ vyzvala ho, a i přes neklid, který v ní vzbuzoval, vynaložila snahu, aby to vyznělo tvrdě a rozhodně.

Tentokrát už její slova do telefonu zopakoval. Pak chvíli poslouchal a nakonec jí oznámil: „Slevit nehodlají, ale nabízejí vám ten pozemek za jiných podmínek.“

„Poslouchám.“

„Prodají vám ho, když jim necháte padesát procent z výnosů a podepíšete dohodu, že žádný z těch domů neprodáte Psyům. Všechny smlouvy také musejí obsahovat závazek, že bydlení Psyům neprodají ani budoucí majitelé.“ Pokrčil rameny. „Půda musí zůstat majetkem lidí nebo měňavců.“

Vůbec by ji to bylo nenapadlo, ale jeho oči jí prozradily, že už o tom věděl. A nevaroval ji. To ji naplnilo obavami. Pokoušel se ji jen vyprovokovat, aby z ní vyloudil nějakou nepřiměřenou reakci? „Dejte mi chvilku. K takovému rozhodnutí nejsem zplnomocněna.“

Poodešla o kousek dál, i když věděla, že to vlastně není nutné, a prostřednictvím PsyNetu se spojila s matkou. Obvykle spolu komunikovaly telepatickým kanálem, ale Sascha nebyla dostatečně silná, aby ho vyslala na takovou vzdálenost. Názorná ukázka její slabosti jí připomněla, aby zůstala ostražitá. Na rozdíl od ostatních vůdčích Psyů byla nahraditelná.

Nikita odpověděla okamžitě. „Co se děje?“ Část jejího vědomí se setkala s částí toho Saschina v uzavřené myšlenkové místnosti kdesi v nekonečném prostoru PsyNetu.

Sascha matce zopakovala nabídku a dodala: „Z pohledu měňavců jde jednoznačně o prvotřídní lokalitu. Pokud nám SnowDancerové nechají ty pozemky za naši cenu, náklady klesnou na polovinu a ani podíl ze zisku nás nedostane pod spodní finanční hranici. Možná na tom nakonec budeme dokonce lépe.“

Nikita se před odpovědí odmlčela a Sascha věděla, že hledá příslušná data. „Zlozvykem vlků je pokusit se získat pro sebe cokoliv, co se jim dostane pod ruku.“

Sascha si pomyslela, že tenhle zlozvyk se projevuje u všech druhů dravých měňavců. Například Lucas – snažil se nad ní získat převahu od první chvíle, kdy se setkali.

„V minulosti jim nikdy nešlo o majetkové investice. Podle mě je to pouze obranná citová reakce na to, že jejich půda přechází do rukou Psyům.“

„Možná máš pravdu.“ Další odmlka. „Sepište dohodu, kde bude zaneseno, že budeme všechno řídit sami: návrh, výstavbu i organizaci prodeje. Budou se muset spokojit s rolí tichého společníka. Zisk si rozdělíme, ale tím to bude končit.“

„A co požadavek, že nám z toho nesmějí nic prodat?“ Nám. Psyům. Rase, k níž Sascha nikdy doopravdy nepatřila. Ale zároveň představovala to jediné, co kdy měla. „Podle zákona o soukromém podnikání je to legální.“

„Máš v tom projektu hlavní slovo. Co si o tom myslíš ty?“

„Stejně by tu žádný Psy žít nechtěl.“ Většinu jejího národa otevřené prostory děsily. Dávali přednost bydlení v malých krabicích s přesně definovanými hranicemi. „Nemá význam o to usilovat, a pokud Lucas neprodá všechny jednotky, nemusíme mu ani platit ten jeho milion.“

„Ujisti se, že je s tím srozuměn.“

„To udělám.“ Uvnitř ale cítila, že panter je ve svých plánech daleko před nimi. Ani na okamžik na ni nepůsobil dojmem někoho, kdo by ze sebe nechal dělat hlupáka.

„Pokud budeš mít potíže, ozvi se.“

Nikita zmlkla a spojení se přerušilo. Když se Sascha vrátila k Lucasovi, zastihla ho v okamžiku, kdy si mnul zátylek, jako by ho tam něco svrbělo. Přejížděla mu pohledem po paži, fascinována elegantními liniemi svalů, které se mu zřetelně rýsovaly i pod bundou. Každý jeho pohyb byl plynulý a ladný jako pohyby kočkovité šelmy na lovu.

Teprve když povytáhl obočí, uvědomila si, že na něho nepokrytě zírá. Opanovala se, aby nezrudla studem, a pravila: „S jejich požadavky souhlasíme, pokud budou oni souhlasit s rolí tichého společníka. A tím myslím, že nebudou moct mluvit vůbec do ničeho.“

Nechal ruku sklouznout ze zátylku k pasu a opět si k uchu přiložil telefon. „Souhlasí s tím – připravím smlouvu.“ Ukončil hovor a malý plochý komunikátor zavřel.

„Nezapomeňte, že abyste dostal bonusový milion, musíte všechno prodat.“

Jeho rozvážný úsměv působil samolibě. „To nebude problém, drahoušku.“

Teprve když se vraceli k autu, uvědomila si, že tohle je vlastně vůbec první rovná dohoda uzavřená mezi Psyi a měňavci, o které kdy slyšela. To ji netrápilo – instinkt jí radil, že to pro ně dopadne velice dobře. Děsilo ji, že kdyby někde nahlas vyslovila slovo „instinkt“, čekala by její mozek chemická lobotomie.

Lucas byl naprosto frustrován. Nejenže mu Sascha zatím odmítala poskytnout jakékoliv užitečné informace, ale zároveň si všímala charakteristických měňaveckých drobností, které by běžný Psy vůbec neměl vycítit. A co hůř, Lucas musel zápasit s nutkáním poučovat ji, místo aby z ní lstivě vytahoval informace.

„A co takhle?“ Ukázal jí další řádek navrhované smlouvy. Seděli u něj v kanceláři, v nejvyšším patře budovy DarkRiverů. Našel pro ni kancelář hned vedle své. Všechno vycházelo dokonale. Kdyby ovšem mluvila.

Podívala se na papír a po desce stolu z tmavého dřeva mu ho přisunula zpátky. „Když změníte formulaci téhle věty, tak to bude v pořádku.“

Chvíli nad navrhovanou změnou uvažoval. „Dobrá. O tomhle se s vámi SnowDancerové hádat nebudou.“

„Ale o jiných věcech ano?“

„Pokud bude smlouva spravedlivá, tak ne.“ Přemýšlel, jestli Psyové vůbec znají něco jako poctivé jednání. „Mně věří, a já jim řeknu pravdu. Pokud nezkusíte nějakou levárnu, dodrží slovo.“

„Slovu měňavce se dá věřit?“

„Řekl bych, že daleko víc než slovu Psye.“ Cítil, jak se mu zatínají zuby, když si vybavil povýšenost, s níž o sobě Psyové tvrdili, že neznají hněv ani násilí, a přitom nyní vycházelo zatraceně jasně najevo, že neznají téměř nic jiného.

„Máte pravdu. V mém světě jsou mírně vyhýbavé odpovědi účinnou metodou vyjednávání.“

Byl velmi překvapen, že s jeho názorem souhlasí. „Jenom mírně vyhýbavé?“

„Někteří možná zacházejí dál – někdy až příliš daleko.“

Působila naprosto klidným dojmem, který v něm vzbuzoval touhu překonat vzdálenost mezi nimi a pohladit ji. Možná by dotekem dosáhl toho, čeho nedosáhl slovy. „Kdo trestá ty, kteří zajdou příliš daleko?“

„Rada.“ Její konečný výrok byl naprosto neochvějný.

„Co když se Rada mýlí?“

Jejich pohledy se setkaly a Sascha spatřila v jeho děsivě krásných očích neústupnost. „Vědí o všem, co se děje v PsyNetu. Jak by se mohli mýlit?“

To by znamenalo, odvodil si Lucas, že k tajemstvím sítě nemají přístup všichni. „Když ale nemá ke všem informacím přístup nikdo další, kdo je může pohnat k zodpovědnosti?“

„A komu se zodpovídáte vy?“ zeptala se namísto odpovědi. „Kdo může potrestat alfa samce?“

Zatoužil sedět na druhé straně stolu, aby se jí mohl dotknout a zjistit, jestli se proti němu snaží použít jeho vlastní zbraně, nebo se prostě jenom věcně ptá. „Když poruším zákony smečky, strážci mě sesadí. Kdo sesadí vaši Radu?“

Na chvíli si myslel, že mu vůbec neodpoví. Pak promluvila: „Je to Rada. Ta stojí nad zákonem.“

Lucas přemítal, jestli Sascha ví, co právě přiznala. A nejen to, také chtěl vědět, jestli ji to zajímá. Už to by ale bylo samo o sobě šílené, protože jediné, co Psye zajímalo, byla chladná prázdnota jejich životů. Přesto mu veškeré instinkty radily, že Sascha je jiná.

Musel odhalit, jak je to s ní doopravdy, než spáchá něco, čeho by pak litoval. A nejlepším způsobem, jak narušit její neproniknutelnou skořápku necitelného Psye, bylo vytrhnout ji z bezpečného světa, který znala, a uvrhnout ji do neznáma. „Co takhle oběd?“

„Můžeme se tu setkat znovu za hodinu,“ začala.

„To bylo pozvání, drahoušku.“ To oslovení použil, aby ji vyprovokoval. Minule na něj zareagovala a on chtěl vědět, jestli se to stane znovu.

„Nebo už máte s někým rande?“

„My nerandíme. A vaše pozvání přijímám.“ Nedočkal se žádné nápadné reakce, ale cítil z ní lehké rozčilení.

Vstal od stolu a v žilách mu tepala spokojenost – past sklapla. „Pojďme tedy zahnat hlad.“

Zdálo se, jako by se její mírně šikmé oči rozšířily, ale vzápětí mrkla a bylo to pryč. Snažil se tu obelhat sám sebe, když jednu z nelítostných psyských žen podezíral z emocí jenom proto, že mu připadala přitažlivá? Spát s nepřítelem neměl v plánu. K jeho smůle však bylo pravidlem, že jakmile dostala jeho panteří polovina na něco… nebo na někoho chuť, začaly se obvykle i nejpromyšlenější plány hroutit.

O nějakých čtyřicet minut později vystoupila Sascha z auta před domem, kde podle Lucasových slov bydlela jedna družka z jeho smečky. Osamělé obydlí stálo na konci dlouhé příjezdové cesty v širokém pásu, v němž začínala městská zástavba postupně přepouštět místo občasným výběžkům lesa. Zdálo se, že za domem už se rozprostírá rezervace plná stromů.

Ovládla ji nejistota a pocit, že sem nepatří. Nikdo ji nikdy nenaučil, jak se má chovat v situacích, jako byla tato… měňavci k sobě totiž Psye obvykle nezvali. „Jste si jistý, že to vaší družce nebude vadit?“

„Tammy má velice ráda společnost,“ ujistil ji Lucas. Po jeho rychlém zaklepání se zevnitř ozval něčí hlas a Lucas si bez váhání sám otevřel a vešel.

Následovala ho chodbou, na jejímž konci se oba ocitli na prahu prostorné místnosti, která zřejmě sloužila jako kuchyně a jídelna v jednom. Po Saschině pravé ruce stál obdélníkový stůl se šesti židlemi. Měl na sobě celou řadu škrábanců, které považovala za dílo neopatrných drápů. Podobné rýhy hyzdily i jeho čtyři tlusté nohy.

Stůl a židle spočívaly na lesklé dřevěné podlaze pokryté barevnou rohoží, která však nedokázala zamaskovat řadu dalších drápanců. Vrypy byly povětšinou tenké a příliš blízko u sebe, než aby je vytvořily levhartí tlapy. Její analytická psyská mysl z nich byla zmatená.

„Lucasi!“ Zpoza kuchyňského pultu jim vyšla vstříc krásná žena s hustými hnědými vlasy.

S Lucasem se setkali uprostřed místnosti. „Tamsyn.“ Sklonil se a jeho rty se letmo dotkly jejích. Žena ho na okamžik objala a pak poodstoupila o krok zpět.

Sasche se z jejich důvěrností stáhl žaludek nepříjemným pocitem, který ji šokoval. Jelikož byla vycvičena v rozpoznávání emocí, aby je mohla vymýtit, okamžitě poznala, že cítí žárlivost. Typickými průvodními jevy této emoce byly zlost a majetnictví a lidé se její vinou stávali neobyčejně zranitelnými. Účelem jejího výcviku bylo naučit se, jak těchto slabostí měňavců a lidí využít ve vlastní prospěch, avšak tentokrát mohla získané vědomosti využít k zamaskování své nedokonalosti.

„Koho to máš s sebou?“ Hnědovláska přešla k Sasche. „Zdravím. Jsem Tamsyn.“ Už natahovala ruku, ale pak ji zase stáhla, jako by si vzpomněla, že Psyové nesnášejí doteky.

„Já jsem Sascha Duncanová.“ Sascha zvedla oči nad Tamsynino rameno a její pohled se setkal s Lucasovým. Díval se na ni tak zpříma, až ji to znervózňovalo. Musela se přinutit, aby obrátila pozornost zpět k Tamsyn.

„Pojďte,“ vybídla ji žena. „Právě jsem udělala ty nejlepší čokoládové sušenky na světě. Vy dva si můžete vzít jako první, než je vyčmuchají ostatní. Přísahám, že Kit a ostatní mladí vždycky nějak vytuší, když je peču.“ Zamířila zpět za pult. Když míjela Lucase, pohladil ji hřbetem prstů po tváři a ona se o něj jemně otřela.

Výsada doteku.

Partneři, milenci a smečka.

„Je to vaše partnerka?“ Sascha přešla k Lucasovi blíž a snažila se neskřípat zuby pod návalem žárlivosti, který jí svíral útroby.

Tamsyn se rozesmála, což Saschu trochu polekalo. Zapomněla, že měňavci mají mnohem lepší sluch než Psyové. „Panebože, ne. Hlavně to neříkejte před Natem – mohl by chtít Lucase vyzvat na souboj nebo udělat něco podobně předpotopního, aby všem ukázal, jaký je chlap.“

„Omlouvám se,“ otočila se Sascha k Tamsyn a byla si až příliš vědoma náhlého zájmu v Lucasových očích.

„Špatně jsem si to vyložila.“

Druhá žena se zamračila. „Co?“

Odpověděl místo ní Lucas. „Políbili jsme se a dotýkali.“

„Ach, tohle!“ Tamsyn vzala zpoza pultu talíř a položila ho nahoru na desku. „Takhle se spolu druhové ze smečky běžně zdraví.“

Sascha si pomyslela, jestli vědí, jaké mají štěstí. Mohli vyjadřovat pocity naprosto otevřeně, beze strachu, že by je mohli zavřít a rehabilitovat. Část jejího nitra jim chtěla prozradit, že i ona touží po doteku, a to tak silně, až ji to užírá zevnitř. Ale věděla, že takhle z ní mluví šílenství. Měňavci Psyi pohrdali. A i kdyby pro ni měli pochopení, co by zmohli? Nic. Ještě nikdo nedokázal vzdorovat síle PsyNetu – jediný způsob, jak ho opustit, bylo zemřít.

„No tak,“ pobídla ji Tamsyn. „Je to vážně požitek.“

Sascha o jídle nikdy jako o požitku neuvažovala. Zvědavě proto vykročila, aby si vzala ještě horkou sušenku. Čokoláda. Sladký pokrm, vyhledávaný lidmi a měňavci. Jídelníček Psyů ji neobsahoval, protože neposkytovala žádnou speciální výživovou hodnotu, která by se nedala získat jiným, efektivnějším způsobem.

„Tváříte se, jako byste čokoládu v životě nejedla.“ Lucas se opřel o pult vedle ní. Ve tváři měl neskrývané pobavení.

Měla cukání zvednout ruku a sáhnout si na jizvy v jeho obličeji – zjistit, jestli jsou jemné, nebo hrubé, a jestli jsou citlivé. „Nejedla.“ Namísto horka, sálajícího z Lucasovy kůže, se soustředila na sušenku.

Teď, když si svlékl bundu, viděla jeho opálené mužské tělo ještě mnohem lépe.

Tamsyn na ni pohlédla očima rozšířenýma překvapením. „Chudinko malá. To jste o hodně přišla.“

„Každý den svého života jsem přijímala vyváženou stravu.“ Cítila povinnost své lidi bránit, i když věděla, že jakmile by se dozvěděli o její vadě, okamžitě by se jí bez milosti zbavili.

„Stravu?“ Lucas potřásl hlavou a tmavé vlasy se mu několikrát otřely o svalnatá ramena.

„Jíte jen proto, abyste mohli fungovat?“ Dvěma rychlými sousty spořádal sušenku. „To z toho života moc nemáte, drahoušku.“ V očích mu pohrával úsměv, ale měl v nich ještě něco žhavějšího, něco, co jí našeptávalo, že by jí mohl ukázat, co to znamená doopravdy žít.

Zadusila v sobě náhlé vzplanutí touhy, které ohrožovalo její sebeovládání. Lucas Hunter byl přesvědčivý a silný. A její poblázněná emocionální polovička z něj chtěla trochu upít, aby zjistila, jestli chutná stejně dobře, jako mluví.

„No tak,“ pobídla ji opět Tamsyn a její hlas Saschu vrátil do reality. „Ochutnejte jednu, než je Lucas všechny zbaští. Nejsou jedovaté.“

Sascha si opatrně kousla. Zaplavily ji úžasné pocity. Musela se přemáhat, aby nevykřikla blahem. Nebylo divu, že církev kdysi označila čokoládu za ďáblovo pokušení. Žvýkala schválně pomalu a snědla sušenku rozvážně, i když by ji nejraději lačně zhltla, a to samé udělala i s celým zbylým talířem. „Má neobvyklou chuť.“

„Ale chutnala vám?“ ujišťovala se Tamsyn.

Než Sascha stačila odpovědět, předešel ji Lucas. „Psyové žádné takové pocity neznají, že ne, Sascho?“

„Ne.“ Pokud jsou normální. Uvažovala, jestli by si někdo všiml, kdyby sáhla do talíře a vzala si ještě jednu. „Poměřují věci podle toho, jestli jsou, nebo nejsou užitečné. Je jedno, jestli jim něco chutná nebo se jim to líbí.“

„Tady.“ Lucas vzal do ruky další sušenku a zvedl ji až těsně k jejím ústům. „Díky čokoládě možná změníte názor.“ Jeho rty neopouštěl výraz pokušitele.

Sascha neměla dost sil, aby odolala. „Neobědvali jsme, a v tomhle jsou potřebné kalorie.“

„Lucasi! Zase jsi místo oběda pracoval? Sednout, oba!“ Tamsyn ukázala ke stolu.

„Z mojí kuchyně neodejde nikdo o hladu.“

Sascha přestala chápat hierarchii v místnosti. „Myslela jsem, že Lucas je alfa samcem vaší smečky.“

Lucas se ušklíbl. „Jo, ale tohle je Tamsynina kuchyně. Radši si sedneme, než po nás hodí hrnec.“ Zamířil ke stolu. „Tammy, přiznávám se, že jsem přijel proto, abys mě nakrmila. Nikdo neumí vařit jako ty.“

„Nech si ty lichotky, Lucasi Huntere.“ Navzdory příkrému tónu se ale hnědovláska usmívala.

Sascha se snažila dojíst sušenku po malých soustech, místo aby ji slupla celou. Už věděla, že si musí nějakou čokoládu propašovat do bytu. Poprvé v životě narazila na něco poměrně bezpečného, čím mohla oblažit své smysly. Jeden hřích navíc v životě, který musela žít v utajení od první dětské vzpomínky, už nebude hrát roli.

Vzápětí po tom, co usedli, se do kuchyně přihnala dvě malá levhartí koťata. Sascha přihlížela, jak obě kloužou po podlaze z leštěného dřeva a brzdí o rohož. Za tlapkami jim zůstalo několik dlouhých, tenkých škrábanců.

„Romane! Juliane!“ Tamsyn vyšla zpoza pultu a chytila je za kůži vzadu na krku. „Co si myslíte, že děláte?“ Obě levhartí tlamičky se k ní bojácně otočily. Saschu upoutalo tiché kočičí mňoukání, které jim začalo vycházet z hrdel.

Tamsyn se zasmála. „Vy dva keckové. Přece víte, že v domě nemáte běhat. Tenhle týden už jste mi rozbili dvě vázy.“

Mláďata se ošívala.

„Tak.“ Tamsyn přešla ke stolu a obě je na něj upustila. „Omluvte se strýčku Lucasovi.“

Koťata si položila hlavy na přední tlapky a zvedla k Lucasovi oči, jako by čekala na jeho ortel. Sascha ucítila nutkání to bližší pohladit, zajet mu prsty do hedvábně jemné srsti. Obě byla nádherná, zlatozelené pohledy jejich očí ji naprosto okouzlily.

Téměř nadskočila na židli, když se vedle ní ozvalo Lucasovo hluboké zavrčení, které vyšlo z lidských hlasivek, ale znělo úplně jako zvířecí. Mláďata vyskočila a zavrčela něco v odpověď.

Lucas se zasmál. „Jde z nich strach, že?“ Očima ji vybízel, aby odpověděla podobně vtipně.

Nedokázala odolat. „Hotoví zuřivci.“

Jedno z koťat se náhle přiblížilo a stanulo před Saschou tak blízko, že se téměř čenichem dotýkalo jejího nosu. Fascinovaně si prohlížela jeho oči. Pak malá šelma otevřela tlamičku a tence na ni zavrčela. V krku se jí začal rodit smích. Jak mohl někdo zůstat chladný tváří v tvář takovým rošťákům? Ale ona byla Psy a Psyové se smát nesměli. Jiný projev vnitřní touhy si ale rozhodně upřít nehodlala. Možná už k němu nikdy nebude mít příležitost.

Natáhla ruku, napodobila způsob, jakým mládě před chvílí uchopila Tamsyn, a za kůži na krku ho zvedla. Srst levhartího kotěte byla měkká a jeho tělo ji hřálo do ruky. Mládě se kroutilo, vrčelo, plácalo ji tlapkami se zataženými drápky a Sascha si uvědomila, že si s ní hraje. V tu chvíli jí do klína skočilo i druhé kotě a začalo po ní lézt.

Rozpačitě se otočila k Lucasovi, který neskrýval pobavení. „Na mě nekoukejte, drahoušku.“

Sascha přimhouřila oči a pohlédla na oba malé výtečníky. „Jsem Psy, můžu vás oba proměnit v krysy.“ Mláďata se přestala kroutit. Vzala to druhé z klína, posadila ho na stůl vedle prvního a pak se předklonila na úroveň jejich oči. „Na takové, jako jsem já, si dejte pozor.“ Šlo o mírné, ale vážně míněné varování. „My Psyové to po dobrém neumíme.“

Jedno z mláďat se posunulo na malých tlapkách blíž a rychlým pohybem jí olízlo špičku nosu. Saschu to tak polekalo, že vyhrkla: „Co to má znamenat?“

„To znamená, že se mu líbíte,“ řekl Lucas a zatahal ji za cop. „Ale vám je to stejně jedno, že?

„Přesně tak.“ Přála si, aby se jí už nedotýkal. Ne protože by se jí to nelíbilo, ale protože se jí to naopak líbilo až moc. Probouzelo to v ní touhu po věcech, které nikdy nemohla mít. A když někdo po něčem prahnul příliš dlouho, začal hladovět. Začal trpět.

Kapitola 4

„A mám vás!“ Tamsyn se natáhla a vzala obě mláďata do náruče. Ta se otočila a hravě se jí začala otírat o kůži. „Taky vás mám ráda, děti moje, ale strýček Lucas a vaše nová kamarádka se potřebují najíst, takže budete muset zůstat na podlaze.“ Ještě je k sobě chvíli tiskla a pak je položila na zem.

Mláďata rychle vběhla pod stůl a jedno z nich se Sasche obtočilo kolem bot ze syntetické kůže. Teplo, které z něj sálalo, jí téměř vehnalo do očí slzy. Aby svou reakci zamaskovala, sklopila pohled a soustředila se na Lucase, který se stále zaobíral jejím copem.

Přejížděl po něm rukou tam a zpět, jako by si užíval pocit, s nímž se mu spletené prameny vlasů třou o dlaň. Jemný, opakovaný pohyb ji začal zvláštním způsobem vzrušovat – hladil by ji stejně pozorně a něžně i na jiných částech těla?

Věděla, že podobné myšlenky by jí okamžitě zajistily převoz do Střediska, ale to jí teď bylo jedno. Za posledních několik hodin zažila víc pocitů než předtím za celý život. Děsilo ji to, přesto věděla, že se sem druhého dne vrátí. Bude se sem vracet do té doby, než na to někdo přijde.

A pak bude bojovat za své přežití. Nepodstoupí rehabilitaci, nedovolí, aby přišla o zdravý rozum a stala se jen ubohou napodobeninou svého původního já.

„Tady máte.“ Tamsyn před ně položila talíře. „Není to nic extra, ale mělo by vám to stačit.“

Sascha pohlédla na svůj talíř. „Plněný pita chléb.“ Dokázala takto pojmenovat celou řadu věcí. Jako většina Psyů se i ona udržovala v kondici mentálními cvičeními. Jedno z nich se týkalo tréninku paměti, přičemž i zde potají tíhla k oblastem, v nichž nacházela potěšení, a vybírala si seznamy věcí oslovujících její smysly. Například jídlo. Další její oblíbený výčet převzal počítač ze starodávné knihy o sexuálních polohách.

„Je to můj vlastní recept – říkám tomu ‚pálivý polibek‘.“ Tamsyn mrkla. „Trocha chilli ještě nikomu neublížila.“ Lucas ji zatahal za cop, který stále odmítal pustit.

„Ano?“ Jak by se zachoval, kdyby hodila za hlavu veškerou opatrnost a začala se ho na oplátku dotýkat také? Jelikož to byl samec, zřejmě by začal chtít něco víc.

„Pokud na to nejste zvyklá, mohlo by vám to ublížit.“

Tvrdohlavost byla odjakživa její Achillovou patou. „Já to zvládnu. Děkuji, Tamsyn.“

„Nemáte zač,“ odpověděla druhá žena a přisunula si židli. „Jezte!“

Sascha vzala kapsu do rukou a kousla si. Málem jí shořela ústa. Zažívala velice nepříjemný pocit, ale díky výcviku by to na ní nikdo nepoznal. Lucas si jí konečně přestal pohrávat s vlasy a bez dalšího zdržování se pustil do své porce.

„Takže,“ spustila Tamsyn, „doopravdy byste uměla moje děti proměnit v krysy?“

Sascha si zprvu myslela, že Tamsyn mluví vážně, ale pak v jejích karamelově hnědých očích spatřila jiskřičky pobavení. „Mohla bych je přimět, aby si mysleli, že jsou krysy.“

„Vážně?“ Hnědovláska se k ní naklonila blíž. „Myslela jsem, že Psyům se s myslí měňavců špatně manipuluje.“

Přesnější by bylo říct, že se dá špatně ovládat. „Vzorce vašeho myšlení jsou velmi nezvyklé, takže ano, špatně se nám s nimi manipuluje. Není to jednoduché, ale možné to je. Nicméně množství energie vynaložené k vašemu ovládnutí se vzhledem k výsledku obvykle nevyplatí.“ Tak to alespoň slyšela; sama se nikdy neocitla v situaci, kdy by se mysl nějakého měňavce pokoušela ovládnout.

„To je dobře, že je to tak složité, jinak by Psyové získali kontrolu nad celou planetou.“ Z Lucasova líného hlasu zaznívala spokojenost. Opřel se a nataženou paži si položil na její opěradlo. Své teritorium si hlídal opravdu důkladně.

„My už ale kontrolu nad planetou máme.“

„Možná jste ve vysoké politice a řídíte důležité obchodní záležitosti, ale to ještě není celý svět.“

Ukousla si další sousto a postupně zjišťovala, že pocit, kdy jí zdánlivě hoří ústa, se jí začíná docela líbit. „To ne,“ připustila, jakmile polkla.

Ve stejné chvíli si uvědomila, že jí jedno z levhartích koťat okusuje špičku boty.

Věděla, že by stačilo sáhnout dolů pod stůl a kotě odtrhnout, ale to nechtěla udělat.

Záplava pocitů se jí zamlouvala mnohem víc než naprogramování k naprosté emocionální otupělosti. Nit jejích myšlenek přetrhlo tiché zazvonění.

Chvíli trvalo, než si uvědomila, že je to její elektronický diář. Sáhla do vnitřní kapsy saka, zkontrolovala, kdo volá, a pak se naladila na komunikační vlnu Psye, který byl dostatečně blízko k navázání běžného telepatického spojení.

„Vy to nevezmete?“ zeptala se Tamsyn, když Sascha vrátila tenký elektronický přístroj zpátky do kapsy.

„Odpovídám právě teď.“ Způsobem, který jí zaměstnal méně než deset procent celkové pozornosti. Kdyby byla nepoškozeným vůdčím Psyem, nemusela by tomu věnovat ani celou desetinu procenta.

„Já to nechápu,“ zamračila se Tamsyn. „Když dokážete komunikovat telepaticky, proč si vůbec voláte?“

„Osobní hranice.“ Sascha dojedla. „Je to podobné jako zaklepání, když jdete k někomu domů. Navázat se mnou mentální kontakt mohou jen někteří lidé.“ Lidé jako její matka nebo členové Rady.

Lucas posunul ruku, kterou objímal opěradlo její židle, a dotkl se jejího ramene. „Myslel jsem, že PsyNet zajišťuje, že jste ve spojení neustále.“

Sascha věděla, že existence PsyNetu není žádným tajemstvím, ale podrobně by o ní nikde mluvit neměla. Část jejího naprogramování možná selhala, ale tyhle věci zatím nikomu prozradit nehodlala. Otevřela ústa a řekla: „Možná už bychom měli jet na tu schůzku.“

Cítila, jak mu strnulo celé tělo – jako by se proměnil ve smrtonosného dravce, kterého v sobě nosil. Ne nebyla odpověď, na kterou by byl Lucas Hunter zvyklý. „Jistě.“

Této stránky jeho přirozenosti se měla obávat, ale ve skutečnosti ji fascinovala. „Děkuji za oběd,“ pokývla k Tamsyn a vrtěla nohou, aby z ní setřásla kotě. Nechtěla mu ublížit ani ho dostat do problémů. Drželo se pevně. Lucas odsunul židli a vstal. „Vyřiď Nateovi, že jsem se tu stavoval.“

Tamsyn začala také vstávat a Sascha si uvědomovala, že nemůže zůstat sedět. Rozhodla se proto zariskovat. Vyslala slabý telepatický signál, kterým se pokusila malého levharta oslovit. Pusť mě, mrňousi, nebo budeš mít potíže. Očekávala, že při vytváření komunikačního kanálu nastanou komplikace, ale jejich mysli se spojily okamžitě. Bylo to stejné, jako by mluvila s malým Psyem. Šlo o zjištění, které měla okamžitě nahrát do PsyNetu, ale neudělala to. Připadala si v tu chvíli jako zrádce.

Kotě – Julian – nemohlo odpovědět, ale pustilo ji. Malý levhart byl rád, že to na něj Sascha neřekla, protože žmoulat boty nesměl –na to už byl velký. Potlačila úsměv a vstala od stolu. Při odchodu nebylo snadné udržet botu z dohledu, ale vyšla ze dveří schválně tak, aby se mezi ní a Tamsyn neustále pohybovala Lucasova mohutná postava.

„Zastavte se, kdykoliv budete chtít,“ zvala ji Tamsyn. Uchopila ji za obě předloktí a políbila na tvář.

Jakmile se jí žena dotkla, Sascha ztuhla. Hnědovláska k ní vysílala tolik laskavosti, že se Sascha nedokázala pohnout. Vždycky si myslela, že dokáže pocity ostatních rozpoznat a vyznat se v nich, ale nyní viděla, jak byla její domněnka mylná – ve světě Psyů jednoduše neexistoval žádný materiál, s nímž by mohla její narušená mysl lačnící po fantazii pracovat.

„Děkuji.“ Jakmile ji Tamsyn pustila, vyšla Sascha dveřmi ven k čekajícímu autu. Bylo složité zůstat v té místnosti plné smíchu, dotyků, vřelosti a pokušení, a přitom toho všeho nechtít víc…

„Ach bože,“ uniklo Tamsyn, zatímco se dívala, jak Sascha kráčí k autu. „Neměla jsem se jí dotýkat.“

Lucas ji k sobě přitiskl v objetí. „Právě naopak. Je sice Psy, ale my ne.“

Tamsyn se zasmála. „Všiml sis její boty?“

„Ano.“ Lucas byl alfa samec smečky DarkRiver – věděl přesně, co Julian pod stolem prováděl. Zatím ale nechápal, proč to Sascha dovolila. V jednom momentu při tom také došlo k extrémnímu výkyvu její mentální energie. Možná se přetížilo její telepatické spojení, ale mohl to být také výsledek něčeho jiného. Například její komunikace s kotětem.

„Nikdy bych nečekala, že to nějaký Psy bude tak dobře umět s dětmi.“ Tamsyn mu položila hlavu na hruď.

„Já taky ne.“ Neměla by to umět, celkově by se měla chovat úplně jinak. Psy by si boty od dítěte nikdy okusovat nenechal. Nebyl k tomu žádný důvod, nic to nepřinášelo. Ale ona to strpěla.

„Dej mi vědět, jestli ti mláďata řeknou něco zajímavého.“

Léčitelka smečky DarkRiver nebyla hloupá. „Pořád nic?“

„Zatím ne.“ Políbil ji na vlasy, rozloučil se a zamířil ven.

Sascha už seděla v autě, když klesl na sedadlo řidiče. „Vaše první setkání s měňaveckými dětmi?“

„Ano.“ Schovala ohlodanou špičku boty druhou nohou a přesně v té chvíli si Lucas pomyslel, že ho čekají potíže. „Jako děti jste pořád ve zvířecí podobě?“

„Ne.“ Pomalu couval po dlouhé příjezdové cestě od Tamsynina domu a na konci zabočil do ulice. Vzduch pod vozem proudil rychle a pravidelně. „Schopnost měnit podobu získáme asi rok po narození. Potom už je to pro nás stejně přirozené jako dýchání.“

Po delší úsek cesty mlčela, jako by přemýšlela nad tím, co se právě dozvěděla. „A co oblečení? Co se s ním stane, když se změníte?“

„Vypaří se. Proto se nejradši měníme nazí.“ Zatímco mluvil, pečlivě kontroloval hladinu energie v autě, a nyní jednoznačně zaznamenal prudký vzestup – Sascha Duncanová reagovala na představu jeho nahého těla.

Oběma částem jeho bytosti se líbilo, že dokáže tuhle neobvyklou ženu citově rozrušit, ale z pozice alfa samce musel zvážit hlubší důsledky nového zjištění… a vymyslet, jak je proti ní využít.

„Tamsyn – jakou má ve vaší smečce pozici?“ zeptala se Sascha a změnila téma tak rychle, že okamžitě věděl, že se ve svých úvahách nezmýlil. „Vím, že u vás funguje nějaká hierarchie.“

„Přesně jako u Psyů. Povězte mi o té vaší, a já vám popíšu tu naši.“ Jestli bude mlčet i po tak základní otázce, bude třeba přehodnotit zvolenou strategii. Aby se mohl dostat do PsyNetu, potřeboval se nejdřív dostat do psyské mysli, jinak se mu vraha vystopovat nepodaří – ne, pokud ho kryla mocná Rada.

„Všichni naši čelní představitelé jsou soustředěni v Radě.“

Snažil se ovládnout nadšení. „My žádné hlavní velení nemáme. Každá smečka má svoji vlastní samosprávu.“

„V rámci celkové struktury jsme pak organizováni podle jednotlivých rodinných skupin.“

Tím si měňavci doposud nebyli jisti, protože pro vnějšího pozorovatele se psyské pojetí rodiny ničím nelišilo od běžného obchodního vztahu.

„Uvnitř našich smeček samozřejmě také existují rodinné vazby, ale v konečném důsledku patří věrnost všech jednotlivců smečce jako takové.“

„A co partnerské dvojice?“ ptala se dál a dávala tím najevo překvapivě dobré porozumění tomu, jak měňavci žijí a uvažují. „Ti jsou samozřejmě v první řadě oddáni jeden druhému.“

„To je trochu riskantní. Levhartí měňavci si hledají partnery na celý život, takže nemají žádnou druhou šanci.“ Vrtalo mu hlavou, co z toho vyvozuje, když sama nevznikla z lásky, ale byla stvořena medicínou ze zkumavky. „A co Psyové? Komu nebo čemu jste oddáni vy?“

„Blahobytu našeho lidu,“ odpověděla. „Různé rodiny mezi sebou mají dovoleno soupeřit v obchodní oblasti, ale to je naše vnitřní záležitost. Při styku s cizinci spočívá naše oddanost v jediné věci.“

„V zachování psyské rasy.“

„Ano.“ Poposedla si na místě spolujezdce a zeptala se na další věc, kterou nečekal. „Partnerství je na celý život? Je to věc výběru podobně jako manželství mezi lidmi?“

„Ve skutečnosti existují i smíšená partnerství měňavců a lidí. Někteří členové mé smečky mají za partnery lidi.“

Děti narozené z těchto svazků měly vždy schopnost měnit tvar.

„Slyšela jsem, že se v minulosti vyskytla i spojení Psyů a měňavců.“

„Moje praprababička byla Psyka.“ Vrhl na ni letmý pohled. „Myslíte, že bych byl dobrý Psy?“

Chvíli na něho hleděla a pak řekla: „Možná byste měl raději dávat pozor na cestu.“ Chladná, praktická, bez špetky citu. Až na to, že měla špičku boty okousanou od levhartího mláděte.

Protentokrát ji poslechl. „Jak jste se ptala, tak ne, není to věc výběru jako v manželství – přinejmenším pro levharty ne. Jakmile najdeme partnera nebo partnerku, máme na výběr pouze mezi tím, jestli udělat poslední krok, nebo ne. Když k tomu dojde, už to nejde vrátit.“

„Co je tím posledním krokem?“

„Povězte mi o PsyNetu.“

Zarazila se. „Je to tajemství?“

„Je to soukromá věc.“

„Jakým způsobem si hledáte partnera? Jak víte, že je to ten pravý nebo pravá?“ Hovořila neutrálním tónem, ale v jejích otázkách byl cítit náznak nefalšované zvědavosti a zájmu.

Napadlo ho, jestli bude podobně zvídavá i v ostatních aspektech života. Zvědavá milenka představovala pro jeho panteří duši to největší lákadlo. „Na to nedokážu odpovědět – ještě partnerku nemám.“ Viděl, jak otce zdrtila matčina smrt. Něco v jeho nitru si nepřálo, aby byl kvůli někomu takhle zranitelný.

Byl to také jeden z důvodů, proč si se žádnou ženou, lidskou ani měňaveckou, neudržel trvalý vztah. Nalezení partnera se nedalo příliš ovlivnit, ale on dělal všechno možné, aby snížil šance, že si nějaká partnerka najde jeho.

Pokud by ho ale přesto uhnala, přijal by ji a pak už by ji nikdy nespustil z očí. Mohla by zapomenout na volnost – jeho partnerka by byla od té chvíle pod ochranou po celý zbytek života.

Zastavili na parkovišti u budovy DarkRiverů, Lucas vypnul motor a odsunul dveře.

„A chtěl byste nějakou?“

Ta otázka ho donutila otočit hlavu a zahledět se do očí černých jako noc. Na tohle by se žádný Psy nikdy nezeptal. Žádný Psy by nikdy nezaznamenal rozpolcenost v jeho hlase. „A vy?“

„Je to příliš osobní?“ Mírně naklonila hlavu ke straně. Byl to nepatrný pohyb, ale pro její rasu nebyl ani trochu přirozený.

Natáhl ruku a hřbetem prstu se dotkl její tváře. Zajímalo ho, co udělá. „Na to vám odpovím, až získáte výsadu doteku.“

Jakmile prst ucítila, na okamžik ztuhla, ale pak hbitě ucukla a vystoupila z auta. Když se k ní na druhé straně připojil, udržovala mezi nimi nejméně půlmetrovou vzdálenost. Chtěl tu vzdálenost překonat tak zoufale, až ho to děsilo. Věděl, že je to nepřítel, ale nedokázal jí odolat. Když se dotkl její kůže, byl to příjemný šok pro jeho smysly – tmavý med působil jako hřejivé zlato potažené smyslným a svůdným hedvábím.

Pantera v jeho nitru sžírala touha, chtěl víc, zatímco člověk… člověk si začínal myslet, že Sascha Duncanová je jedinečná – že je to Psy, jakého by nenašel nikde jinde. Ještě se uvidí, jestli díky tomu bude jako protivník o to nebezpečnější, nebo naopak méně nebezpečná. Už teď však bylo jasné, že pantera i člověka naprosto uchvátila.

Kit na ně čekal v zasedací místnosti. „Ahoj, Lucasi.“ Chlapec měřil necelý metr osmdesát, byl vysoký, ale ještě nezesílil. V jeho věku na tom ale tolik nezáleželo. S bohatou kaštanovou kšticí a tmavě modrýma očima nikdy neměl nouzi o dívčí společnost. Ale Lucas věděl, že mladík toho může nabídnout mnohem víc než jen hezkou tvář – tušil v něm budoucího alfa samce.

„Sascha Duncanová, Kit Monaghan,“ představil je Lucas. Kit se usmál způsobem, o kterém už věděl, že se z něj ženám podlamují kolena, protože v něm tuší příslib vášně a požitku. „Těší mě.“

Sascha mu pokývla. „Máte ten projekt?“

Když Lucas uviděl, jak Kitovi rychle spadl hřebínek, málem se rozesmál. „Kit je tu zaměstnán na částečný úvazek jako asistent. Naší projektantkou je Zara.“ Pohybem ramen si svlékl bundu.

Jakmile vyslovil její jméno, vstoupila dveřmi za jejich zády drobná žena s tmavě hnědou pokožkou a šedýma očima. Sascha se okamžitě natočila, aby se vyhnula tělesnému kontaktu, ale udělala to tak nenápadně, že to Zara ani Kit nezaznamenali.

„Omlouvám se za zpoždění,“ promluvila Zara. „V kopírce se zasekl papír.“ V náručí nesla několik stočených výkresů. Lucas jí je pomohl rozložit na kulatý stůl a všem naznačil, aby se posadili.

Sascha usedla po jeho levici, vlevo od ní Zara a vedle projektantky Kit. Lucasovi neuniklo, že si Sascha Zaru po jejím příchodu do místnosti pozorně prohlíží. Zara si toho očividně všimla také. „Pokud by vám měla práce se mnou nějak vadit, řekněte to hned.“ Malá žena neměla problém říct, co si myslí.

Sascha na její nečekaná slova nijak nereagovala, ale Lucas si byl jistý, že z ní cítí jakousi nejistotu. „Proč by mi mělo vadit s vámi pracovat? Nemáte dostatečnou kvalifikaci?“

„Moje kvalifikace je naprosto v pořádku,“ ujistila ji Zara. „Někomu se prostě nezamlouvá, že mám tmavší kůži.“

„To je reakce vycházející z čistě lidských pocitů. Já nejsem člověk.“ Sascha si vyhrnula rukáv saka. „Pokud vás to uklidní, i já mám o něco tmavší kůži, podívejte.“

Zdálo se, jako by sytá barva medu žhnula i tady, v uměle osvětlené místnosti.

Lucas ucítil, jak Kitova šelma zatahala za řetěz, kterým byla připoutána, a nemohl chlapci vyčítat, že si chtěl sáhnout. Saschina pokožka přímo dráždila smysly, a od chvíle, kdy si ji pohladil, se často přistihl, že si to touží zopakovat.

Zara se zasmála. „Když vám nevadí moje kůže, proč na mě tak zíráte?“

„Nejsem si tím jistá, ale zdá se mi, že nejste levhart.“

Lucas ztuhl. Něčeho takového by si žádný Psy nikdy nevšiml. To prostě nebylo možné. Vycítit jiné zvíře byla výhradně měňavecká schopnost. Co je to Sascha za zvláštního Psye? Přivedl s sebou vyzvědačku, která se snažila proniknout do jeho světa, stejně jako se on pokoušel potají proniknout do toho jejího?

Zara neodpověděla, dokud ji Lucas nepobídl drobným pokývnutím hlavy. „Máte pravdu, nejsem. Jsem vzdálená příbuzná – divoká kočka.“

„A proč pracujete s levharty?“

„Protože je nejlepší ze všech,“ ozval se Lucas, aby strhl Saschinu pozornost zpátky k sobě. Bylo to zčásti i proto, že ji považoval za příliš nebezpečnou, než aby s ní nechal jednat ostatní. Hlavně ale nechtěl, aby ji fascinovalo cokoliv jiného než on sám. To by se mohlo vzhledem k jeho majetnické povaze proměnit v problém. Velký problém.

„Museli jste jí udělit povolení, aby tu mohla pracovat?“

Měňavci měli své důvody, proč Psyům neposkytovat žádné důvěrné informace – zajišťovali si tím vlastní přežití. Tato záležitost ovšem nijak zvlášť tajná nebyla. „Jakmile jsem ji k nám zlákal, musel jsem se postarat o její bezpečí.“ Proto jsem ji na dobu pobytu mezi námi ‚adoptoval‘ do smečky DarkRiverů. On i jeho strážci ji označkovali svým pachem, aby nepřátelé i přátelé věděli, ke komu patří.

Kdyby to neudělali… existoval dobrý důvod, proč si dávali draví měňavci velký pozor, aby se nezatoulali na území kontrolované jinou dravou smečkou. Vnitrodruhové spory mezi měňavci nespadaly do jurisdikce represivních orgánů a způsob, jakým si mezi sebou měňavci vyřizovali účty, dokázal být velice drsný.

V obchodních záležitostech je to někdy stavělo do nevýhodného postavení vůči Psyům, protože ti dokázali jednat mnohem rychleji. V konečném důsledku se to ale vyrovnávalo – měňavci totiž měli jasně definované hranice toho, kdo je přítel, a kdo nepřítel. Nikdy neosnovali podrazy, nevráželi si nože do zad. Když chtěl měňavec s někým zúčtovat, šel mu rovnou po krku.

„Pojďme se podívat na ty návrhy, Zaro,“ vyzval ji Lucas, aby Sascha opustila ožehavé téma. Téměř celá její rasa považovala měňavce za podřadné tvory, kterým se nějak podařilo vydrápat po mocenském žebříčku dostatečně vysoko, aby mohli Psye brzdit. Lucas se ještě nikdy nesetkal se žádným, který by respektoval jejich způsob života natolik, aby se o něm chtěl dozvědět víc. Byla to z její strany jen přirozená zvědavost, nebo její přítomnost znamenala předzvěst vychytralé invaze? Hrála zde roli předsunutého špeha s úkolem nahrávat všechny získané informace přímo na PsyNet?

Zara rozprostřela jeden z výkresů. „Tohle je návrh prvního typu obytného domu.“

„Prvního typu?“ podivila se Sascha. „To nebudou všechny stejné?“

Kit na ni nechápavě civěl. „Samozřejmě že ne. Kdo by chtěl bydlet tam, kde je všechno stejné a bez nápadu? Vždyť by to tam vypadalo jako ta hromada rakví, co v nich bydlí Ps…“

Až tehdy si uvědomil, s kým vlastně mluví, a celý zrudl.

„Příště nejdřív přemýšlej, než něco řekneš,“ snažil se Lucas pobaveně nešklebit. „Měňavci se od Psyů hodně liší, Sascho. Máme rádi věci, které jsou jedinečné, které patří jenom nám.“ Lucasovy oči se setkaly s nočním třpytem těch jejích a alfa samec uvažoval, jestli objekt jeho zájmu cítí to samé co on. Jako by byl mezi nimi natažený tenký spojovací drátek, který se chvěl nepřiznanou vnímavostí, jež mezi nimi panovala. „Neradi se o něco dělíme.“ Lucas v tom byl ze všech nejhorší. Co bylo jednou jeho, to už patřilo pouze a jedině jemu.

„Chápu.“ Na okamžik se odmlčela. „Pozdrží se kvůli tomu datum dokončení?“

„Ne. Počítáme s tím od začátku.“ Pokynul Zaře, aby pokračovala.

„Jelikož to území patří levhartům a vlkům, navrhla jsem většinu domů pro ně.“ Zara poukázala na rozlehlé obytné prostory a snadný přístup do domu po dvou i po čtyřech nohách. „Mám ale i nějaké návrhy domů pro měňavce, kteří nejsou draví.“

„Je nějaká šance, že budou chtít žít v sousedství kočkovitých šelem a vlků?“ Znovu se ukázalo, že má slušný přehled o poměrech mezi měňavci, což bylo znepokojivé.

„To je právě to,“ povzdechla si Zara. „Ta šance tu je, ale není moc velká. My na ně samozřejmě neútočíme od pohledu, ale kdybyste byla jelen, chtěla byste mít za souseda levharta, kterého může jedné krásné noci začít honit mlsná?“ Byl to příklad toho nejčernějšího měňaveckého humoru.

Kit se zazubil. „Mňam, mňam, jelení kebab, ten mám rád.“

Sascha se na něho zadívala, jako by studovala nějaký hmyz. Mladíkovi se muselo přičíst k dobru, že se nezačal ošívat, ani znovu nenasadil svůj tradiční úsměv. Sascha reagovala tím, že na tři sekundy zavřela oči. Když je znovu otevřela, oznámila jim: „Právě mi byla udělena pravomoc schválit nebo zamítnout jakékoliv vaše návrhy. Ukažte mi prosím ty, které si myslíte, že budou nejlepší.“

Než Zara něco řekla, položila Sascha další otázku. „Jak velká je šance, že budou vlci s levharty žít bok po boku bez konfliktů? Nerada bych ztrácela čas stavěním domů pro vlky, pokud by se ukázalo, že se s vámi nesnesou, a naopak.“

I tohle bylo neobvyklé a znepokojivé. Lucas se utvrdil v tom, že si na štíhlou Psyku, která přemýšlela čím dál víc jako měňavec, bude muset dát obrovský pozor. Odpověděl jí: „Dohodli jsme se na příměří, které nám umožní žít pospolu bez krveprolití. Většina obyvatel budou levharti, ale i vlků bude dost, takže se vyplatí postavit domy na míru i pro ně. Oba druhy se potýkají s nedostatkem bydlení.“

Za to mohli Psyové. Vlastnili mnoho stavebních firem, jejichž hlavními vzorovými domy byly rakve, o kterých mluvil Kit – malé, strohé domovy, do nichž by se žádný měňavec s trochou sebeúcty nikdy nenastěhoval. Rodina Duncanů byla první, která si uvědomila, že k dosažení úspěchu je třeba už v první fázi výstavby zainteresovat měňavce a zohlednit jejich potřeby. Abyste přilákali lovce, šelmy lovící kořist, museli jste přemýšlet jako oni.

Tehdy se ozvala také Zara. „Pro kočky se mi líbí tahle verze a pro vlky tahle.“ Rozložila na stůl dvojici poměrně jednoduchých návrhů. „Chci je uzpůsobit podle toho, kde budou stát, jaký z nich bude výhled a kolik jich na daném místě půjde postavit. U některých domů to vezmu úplně od začátku, aby odpovídaly individuálním požadavkům daného klienta.“

Sascha plány studovala. „To ale budete muset ty klienty předem znát.“

„Máme k dispozici seznam čekatelů, kteří se nám přihlásili jako potenciální kupci. Jejich peníze už jsou na našem svěřeneckém účtu.“ Lucas se díval Sasche přímo do očí a zaznamenal, jak hvězdný jas zářící z jejich nitra na okamžik zesílil. Překvapení, zlato, chtělo se mu říct.

„Cože?“

„Jde o první obytný komplex, který kompletně navrhují a staví měňavci.“ Pokrčil rameny, vědomý si toho, že tak zdůrazní své vypracované svaly, skryté pod tričkem. Jako každá kočka si užíval obdiv ostatních, ale toto byl úmyslný pokus přimět Saschu k nějaké reakci.

Ta však stočila pohled jiným směrem. „Takže když jste s námi sjednával ten bonus, už jste věděl, že svou polovinu dohody určitě splníte.“

„Samozřejmě.“

„Přiznávám, že jste na nás vyzrál.“ Jenže když se na něj znovu podívala, nebylo v jejím pohledu ani stopy po tom, že by se s tím smířila.

Ještě že nikdy neměl rád snadnou kořist.

Kapitola 5

Sascha se vrátila do budovy Duncanů, krátce se zastavila u sebe v bytě a pak pokračovala nahoru do matčiny kanceláře. Opravovat trhliny ve svých vnitřních psychických štítech začala hned, jakmile opustila DarkRivery, takže ve chvíli, kdy do kanceláře vstoupila, bylo její srdce ochráněno tolika silovými vrstvami, že nehnula brvou ani tehdy, když u Nikity našla uvelebeného Santanu Enriqueho.

„Pojď dál, Sascho,“ vzhlédla Nikita od obrazovky počítače, na níž právě Enriquemu něco ukazovala.

„Zdravím, Sascho, dlouho jsem vás neviděl.“

„Radní Enrique,“ sklonila Sascha uctivě hlavu. Oba měli oči černé jako noc a jejich pohledy se nyní setkaly. Navzdory hispánskému jménu byl vůdčí Psy vysoký a světlovlasý, s téměř bledou pokožkou. Nic na jeho vzhledu neprozrazovalo, že už mu je šedesát let, ale Sascha dobře věděla, kolik měl času na zdokonalování svých jedinečných schopností.

„Nikita mi právě řekla, že vedete vlastní projekt.“

Saschu nepřekvapilo, že se matka o tuhle informaci podělila s někým dalším z Rady. Enrique byl akademik, nikoliv obchodní konkurent. To však neznamenalo, že by nebyl smrtelně nebezpečný. K žádnému z radních se nebylo záhodno otáčet zády. „Ano, pane.“

V přítomnosti Enriqueho byla Sascha vždycky nesvá. Možná proto, že to byl Tk-Psy s tak obludnou telekinetickou silou, že by ji dokázal rozdrtit pouhým mrknutím oka. Nebo možná proto, že se na ni díval způsobem, jako by jí viděl až do hlavy. Sascha ale mezi uzavřenými zdmi své mysli nikoho cizího nechtěla.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Otrokyně citů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.