Copyright © Vojtěch Kyncl, 2014

Cover © Milena Burgrová, 2014

Czech Edition © Nakladatelství Epocha,

Historický ústav AV ČR, Praha 2014

ISBN (ePub) 978-80-7425-317-1

ISBN (mobi) 978-80-7425-318-8

ISBN (PDF) 978-80-7425-319-5

Motto

Vedoucí muži u operačních skupin na východě si ve stále větší míře stěžovali, že popravčí komanda trpí duševním a morálním tlakem těchto masových poprav a nejsou schopna je dlouhodobě vykonávat. Vím o tom, že lidé z těchto komand sami skončili v blázinci, a proto musela být nalezena nová a lepší metoda zabíjení.

August Becker,

tvůrce plynových vozů, před soudcem v roce 1960

Tato práce patří Františkovi z Čáslavi, kterého odvezli do východního Polska, protože byl žid. Z jeho rozvětvené rodiny na něho vzpomíná už jen sestřenice Eva, jež se vrátila z Osvětimi. Její vyprávění o něm se při našich přednáškách stává mementem pro dnešní mladé lidi o té hrůzné době.

K edici Traumata války

Kdo nežil před rokem 1914, nepoznal sladkost života – tvrdili někteří intelektuálové, kteří právě v té době dospívali a vstupovali do světa. Hořký, generačně vymezený povzdech si připomínal důvěřivou bezstarostnost, příjemné nálady a působivé prožitky vlastní době vcházející do 20. století a v ní existenčně zajištěnému kulturnímu prostředí. Od nového věku se čekaly změny, které se přiřítí s ohromující technikou; užívat ji mělo především mládí, jemuž by ostatně celé století patřilo.

Sny o plné svobodě člověka, o prostoru pro jeho naplněný rozvoj však roztříštila válka. Velká, světová. Stala se hrůzným neštěstím, ač zprvu na ně nevypadala. Její vojenští a političtí původci slibovali sobě i svým národům rychlá vítězství. Metropole válčících velmocí zažívaly nebývalé opojení. Válka měla přídech romantiky, vypadala na divoké a mužné dobrodružství. Naděje, představy, sliby byly ale brzy zahlceny blátem zákopů, rozstříleny v pochybných útocích, zadušeny nouzí a hladem v zázemích. Válka ochudila svět o miliony lidí, včetně nenarozených dětí, změnila ho politicky a duchovně. Západní mocnosti, Francie a Británie, zaplatily vítězství těžkými ztrátami lidskými, materiálními a psychickými, poražené Německé císařství a Rakousko-Uhersko vůbec zmizely ze světa, nebo se od základů proměnily.

Do mírového času se neodbytně promítal válečný zážitek, ve více podobách. Mnozí, kteří přežili, se válkou cítili „roztrhaní na kousky“. Mluvilo se o nich jako o „ztracené generaci“ a bylo to případné pojmenování, i proto, že mladí muži v příznivém věku se ničemu nenaučili, jen střílet, nic nebyli, snad se jen více dozvěděli o sobě a o lidech. Z válečné „ocelové koupele“ se vraceli starší, než ve skutečnosti byli. Přinášeli si však aspoň poznání hodnoty kamarádství, bez něhož se nedaly bitevní vřavy a stravující utrpení v zákopech zvládnout.

Jak teď žít? – to byla naléhavá poválečná otázka, na níž ale nebyly jednotné odpovědi. Politikou vyjádřený výsledek války tvořil základní rámec života. Vítězové si ho určovali s jistým zadostiučiněním, jím dostával jejich válečný zážitek světlé stránky. Byly patrné i v nově vzniklých státech patřících k úspěšné válečné straně. Objevilo se v nich i plno náhlých vlastenců. Zasažené mládí, které poznalo, že válka je především tragédie, se obracelo proti „otcům“, chtělo se odloučit od tradic a minulosti a přitakávalo i divokým experimentům. Revolucemi ovlivňovaný přechod z války do míru byl jimi poznamenáván citelně. Rychle si užít – to byla také odpověď na to, co měl představovat a naplňovat darovaný čas přežití.

Válečné nedávno se však nedalo zapudit ze života, z duší, z myšlení. Nutilo umělce zobrazovat tisícová i jednotlivá umírání, k nimž docházelo i v době, kdy byl na frontě zdánlivý klid. Zamítalo všechny příští války, a jen jejich připuštění budilo strach. Váleční propagandisté, „slovaři války“ a političtí dobrodruzi však nevymřeli: poražení, co neunesli roztříštění svých mocenských snů a zmenšení velikosti svých států, bubnovali k odvetě. Dovolávali se trpící vlasti, která byla pro ně jen přenosnou dekorací. Vzývali „zákopové bahno“ jako prostředí pravých mužů, i smrtící sílu války, opovrhovali mírem, který prohlásili za jedinou porážku, tu válečnou popřeli. Lež, na níž tato propaganda a s ní souvislá politika vyrůstaly, neměla krátké nohy, navíc byla pevně rozkročena. Do ideologií se vracela nenávist, která se pěstovala za světové války až k hysterii.

Válku odmítající válečný zážitek měl působit na morální svědomí světa a opravdu se zdálo, že mu dodá nová zdůvodnění, pomůže mu z únavy a slabosti. Dvacátá léta byla ostatně – přes ataky proti demokracii, která patřila k základním vítězům války – poměrně klidným politickým obdobím. Následující desetiletí už život hluboce politizovalo, i ničivým útokem na demokracii, jež v některých státech strádala vyčerpáním, nejistotou z hospodářských a sociálních problémů, obrannou nerozhodností. Zrodily se nebo se upevňovaly pravicové fašistické diktatury, jejichž vůdcové prohlašovali válku za krásnou a za zdroj formování člověka. Doba byla znovu podminovávána válečnou hrozbou.

Včerejší válečný zážitek vstupoval do politiky v další podobě. Strach z nové velké války spoluvytvářel i zdůvodňoval „usmiřovatelský“ vztah západních velmocí k německým a italským anexionistům. Sdílely ho celé vrstvy obyvatelstva, rozsáhle ho šířili intelektuálové, ač by se od nich čekala vidoucí analýza nebezpečných směrů a vývratných následků mezinárodněpolitického vývoje. Doma diktatury varující hlasy umlčely, jejích nositele vyhnaly i zadusily. Z mírových smluv udělaly terče úskočné diplomacie, své země naplnily leskem uniforem a parád, vojenskými marši, slavnostmi zbraní. A jistojistými nadějemi, že příští válečný zážitek vyplní oslavná fanfára, bude prostoupen triumfem a stvrzením „rasové“ převahy.

Válečně tedy udeřil stát, v němž prožitek světové války byl dlouho svárem několika obsahů. Německá Třetí říše se rozhodla stvořit jeho podobu novou, jednoznačnou. Vycházel z její vyhlazovací války, která měla zahubit celé národy nebo aspoň určité vrstvy. Nespočetné vraždy se realizovaly různými drastickými způsoby. Němečtí nacisté si je nejdříve ozkoušeli na části svého obyvatelstva a pak je rozšířili do dobytých území. Vykonavatelů byl vždy dostatek. Byli mezi nimi i ti, kteří zažili první světovou válku. Zahlazovali zážitek z ní a přijímali nový.

Jeho samozřejmým základem mělo být válečné vítězství, o to nezbytnější, že válka obtěžkala její původce a nositele hrůznými zločiny. Nikdo z jejích účastníků nemohl pochybovat, že bude ještě krutější než ona „velká“ před čtvrt stoletím. Zároveň nabývala pro ty, kteří byli povoláni čelit expanzím a genocidám, nepochybný smysl. V předcházející „velké“ se smysl hledal těžko, byl nanejvýš dílčí, spojený s určitými národními hnutími, nebo s nutkavou touhou po překreslení hranic. Teď šlo o záchranu toho, co představovalo svobodu, morální hodnoty, humanismus. Smysl dodává sílu, odhodlání, odvahu i tvrdost. Smysl určoval i hlavní náplň válečného zážitku vítězů, z něhož se ale neztratilo nic, co činilo válku krutou. Její totální rozsah způsobil, že se nezahladitelně vepsala do životopisu příslušníků generací, kteří jí museli projít a přežili ji. I zázemí byla její přímou součástí, často s temnými osudy.

Pro poražené, zvláště pro Němce, byl výsledek války šokem umocněným ještě nekonečnými troskami reálnými i hegemoniálních snů a kořistných představ. Vytvářely postupně specifický válečný zážitek, v němž se také zapomínalo, či spíše nepřipomínalo, jaké zlo povstalo z útočné válečné politiky a z dobyvačných válečných tažení. Únik se nevztahoval jen na vzpomínky. Studená válka zmenšovala rozsah i počty aktérů válečných zločinů. Válečná tažení vyznívala jako velitelské operace. Byla snaha nerozlišovat mezi oběťmi.

Proti takovým interpretacím působí reálný válečný zážitek prostoupený svědectvími a poznáním, co byla nacistická vyhlazovací válka. I generace, které ji neprožily, o tom vědí. Potřebují to vědět, má jim patřit 21. století.

Prof. PhDr. Robert Kvaček, CSc.

Úvod

Výzkum pachatelů se v západoevropské a americké historiografii stal samostatnou vědeckou disciplínou, která vychází z pramenů doby nacionálního socialismu. Přes množství studií a kolektivních biografií k různým skupinám pachatelů se pozornost upírá především k dozorcům koncentračních táborů nebo členům popravčích čet operačních jednotek. Bez jejich každodenního teroru a vraždění vězňů by systém táborů třetí říše nemohl existovat, ale ještě důležitější byli vzdělaní vědci, kteří se zabývali vývojem exekučních technologií ve svých laboratořích i přímo v táborech. Po válce se však jejich funkcí, až na pár výjimek, nezabývala ani policie a soudy, natož pak humanitní obory. Norimberskými procesy mělo být spravedlnosti učiněno zadost. Až v 60. letech minulého století, kdy byly hromadně otevírány procesy s válečnými zločinci v západním Německu, ukázala zdánlivě jednolitá masa zločinců svoji bohatou strukturu. Dvě skupiny pachatelů se přitom do té doby úplně ztratily z hledáčku vyšetřovatelů i veřejnosti. Byli jimi ti, kdo techniku vražedného systému vymýšleli, a ti, kdo ji obsluhovali. První skupina pracovala chladně racionálně na technických inovacích vražedných zařízení, aby druhá skupina nebyla zatížena dlouhodobým kontaktem s oběťmi, ale dokázala je rychle a bez sentimentu zničit.

V berlínském archivu jsem pročítal dochované záznamy Hlavního říšského bezpečnostního úřadu. Na jednom mikrofilmu jsem našel sérii dopisů, které se týkaly výroby plynových vozů. Šlo čistě jen o obchodní korespondenci doplněnou několika technickými listy, ke kterým nebyly žádné další informace. Zvědavost mě přivedla k pátrání po ústředních postavách a procesech vražedného systému. Od těch, kteří stáli za zvráceným nápadem, až po řidiče „zvláštních vozů“.

Rostoucí sadismus a naprosté pošlapání lidské důstojnosti nacistickými zločinci, objevující se v dostupných materiálech, mi práci neustále ztěžovaly. Není běžné číst o tisícinásobných vraždách a o zdokonalování jejich provedení. První kapitola začíná případy „milosrdné smrti“ několika konkrétních obětí. Kapitola o vyhlazovacích táborech už hovoří o milionech zavražděných, kteří před svojí smrtí trpěli nezměřitelnou bolestí, ať už je bolelo jedem trávené tělo, nebo pohled na své umírající děti a rodiče. V programu euthanasie v Německu zahynulo sedmdesát tisíc obětí v letech 1939–1941. Ve vyhlazovacích táborech „operace Reinhardt“ a v Chełmnu v letech 1942–1943 dostačovala kapacita plynových vozů a komor k naprosté fyzické likvidaci sedmdesáti tisíc lidí během jediného dne.

Jsou to zvláštní počty. Když sportovní komentátor s obdivem hlásí, že se na fotbalovém stadionu sešlo sedmdesát tisíc fanoušků, nepřemýšlíte nad jejich osudem. Jsou to jen stěží představitelné počty lidí, sedadel, lístků na tribuny, housek k snídani, zkrátka kusů. Vůbec k té mase nelze přiřadit city… a přesto je nutné při čtení této knihy procítit každého z těch statisíců, které zavřeli do tmy a otrávili spáleným benzínem. K pochopení jejich utrpení snad postačí výpovědi těch, kteří přežili, aby podali svá svědectví.

Opakem té anonymní masy je pomyslná hrst těch druhých, kteří válku přežili, aby se před soudem zodpovídali ze svých skutků. Bylo jich žalostně málo, víme vlastně jen o pár desítkách z nich, ale i to stačí na rozkrytí největšího zločinu na živých bytostech ve známých dějinách lidstva.

Od roku 1960 probíhaly ve Spolkové republice Německo první soudní procesy, které daly krutým zločinům nacistického režimu lidské tváře. Dělo se tak navzdory přesvědčení většiny západoněmecké společnosti, která viděla v trestání zločinců „Siegerjustiz“, tedy sarkasticky „spravedlnost vítězů“. Dopadení muži tvořili shodou okolností první krůčky od milosrdné smrti po průmyslové vraždění. Z dob jejich téměř neomezené vlády nad podmaněnými národy se dochoval jen zlomek dokumentů. O svých zločinech hovořili sami. Někdy s krajní nechutí přiznali jen to, co museli, jindy se již jako těžce nemocní a staří lidé zpovídali pozemské spravedlnosti, snad ve víře, že se nad nimi smiluje ta nadpozemská.

Západoněmecké soudní procesy, jejichž zápisy jsou ústředními prameny této práce, spojily tisíce obětí s nacistickými vědci a jejich pohůnky, kteří vymysleli „stroje na smrt“. Případy nadaných chemiků Alberta Widmanna a Augusta Beckera či zapálených řidičů ve vyhlazovacích táborech, jakými byli Gustav Laabs nebo Karl Gebl, odkryly na dřeň temné prostředí výzkumných laboratoří a garáží Hlavního říšského bezpečnostního úřadu.

Odborná literatura, týkající se historie nacistického režimu, má takový rozsah, že bez problémů stačí pro samostatnou městskou knihovnu. O plynových vozech však dosud nevznikla ani jedna publikace, na rozdíl od nacistické „euthanasie“ nebo táborů „operace Reinhardt“. Je to způsobeno především nedostatkem originálních dokumentů z doby války, jež by mohly podrobně zachytit výrobu, nasazení a zničení těchto pojízdných komor.

Československá veřejnost se mohla s tematikou plynových vozů seznámit v prvních knihách Ladislava Šímy o Lidicích a Ležákách nebo o Norimberském tribunálu z pera Bohuslava Ečera. Pozornost se velmi rychle přesunula k plynovým komorám Osvětimi, o kterých napsali první knihu Továrna na smrt Ota Kraus a Erich Kulka už v roce 1945. Dodnes zůstává tato práce svojí autentičností nepřekonána a zasloužila si nesčetně opakovaných vydání v Československu i zahraničí. Na téma plynových vozů se v československé odborné literatuře zapomnělo na téměř pět desítek let. To neznamená, že by tisk a rozhlas nepřinášely zprávy z velkých procesů ze západního Německa, ovšem nevzniklo souhrnné zpracování problematiky. Československá filmová tvorba přinesla v éře „zlatých šedesátých“ nejméně tři desítky celovečerních filmů s válečnou tématikou. Historici se na rozdíl od umělců daleko více orientovali na dějiny odboje nebo politické konflikty, než na morální dilemata obětí a pragmatičnost pachatelů. Není ovšem pravda, že by se východoevropské státy chováním zločinců nezaobíraly. Naopak, nejpozději od Eichmannova procesu na počátku 60. let dokázaly Sovětský svaz, Polsko a Československo na základě přímých důkazů přesně pojmenovat tisíce zločinců a jejich skutky. Očekávané, ovšem odmítané potrestání těchto osob v západní Evropě se rychle změnilo sice v odpornou, ale do značné míry v pravdivou propagandu. Až v 90. letech si oba tábory do té doby rozdělené Evropy mohly předat vlastní poznatky o nacistické minulosti a na scénu se začaly dostávat i docela nenápadné postavy „konečného řešení“.

V cizojazyčných, zejména německých publikacích představil zabíjení plynem státní návladní Adalbert Rückerl v obsáhlých dílech Nationalsozialistische Massentötungen durch Giftgas [Nacionálně-socialistické hromadné zabíjení plynem] z roku 1984 a Nationalsozialistische Vernichtungslager im Spiegel deutscher Strafprozesse. Bełżec, Sobibor, Treblinka, Chełmno [Nacionálně-socialistické vyhlazovací tábory v zrcadle německých trestních procesů. Bełżec, Sobibor, Treblinka, Chełmno] z roku 1977, nebo též izraelský historik Yzhak Arad Bełżec, Sobibor, Treblinka. Velmi rozsáhlá je fenomenální práce československého Němce židovského původu z Prahy Saula Friedländera Nazy Germany and the Jews z roku 1998, jež ve dvou svazcích přechází od popisu pronásledování ke zničení židovstva v Evropě. Martin Gilbert zase přinesl svůj pohled na „konečné řešení“ v knize The Holocaust. The Jewish tragedy. Ve výčtu bychom mohli dlouho pokračovat.

Plynovými vozy jako mezistupni projektu euthanasie a průmyslového zabíjení v osvětimských plynových komorách se přímo zaobírala pouze německy psaná studie Mathiase Beera, která vyšla v mnichovském Vierteljahreshefte für Zeitgeschichte v roce 1987. V úvodních řádcích začíná autor výčtem krycích názvů, které pro vražedný prostředek užívali ve své přísně utajené korespondenci sami nacisté. Víme tak, že vozy nesly přídomky jako „speciální“ nebo „zvláštní“ (se zkratkou „S-wagen“), popřípadě „odvšivovací“ vůz („Entlausungswagen“) atd. Tak zní technicky strohé pojmenování z nacistického slovníku. Na příkladu Beerovy studie můžeme demonstrovat, že západoevropští historici mohli jen velmi omezeně reflektovat prameny z východní Evropy, které by je přivedly k jinému zdroji informací, než od pachatelů. Ve výpovědích svědků a obětí se objevují názvy plynových vozů, které odráží jejich strašný účel. Ruština a čeština shodně užívaly označení „dušehubky“. Polští svědci zase pojmenovali vozidlo jako „auto-peklo“. Rozsáhlý výzkum v archivech bývalého Sovětského svazu čeká teprve na své zahájení. Je však možné spojit dosavadní znalosti z německých a rakouských archivů s poznatky z českých a polských dokumentů. Technologie konečného řešení vznikala v centru vývoje a řízení masových vražd v Prinz-Albrecht Straβe, kde sídlilo gestapo, a ve vedlejší Wilhelmstraβe, kde sídlil říšský vůdce SS a Hlavní říšský bezpečnostní úřad. Tady měli své kanceláře Heinrich Himmler, Reinhard Heydrich, Heinrich Müller a další klíčové postavy nacistického režimu. Tady vznikaly u psacích stolů, rýsovacích prken a v přízemních dílnách nové technologie hromadného zabíjení. Dnes na místě rozsáhlého komplexu stojí velkorysá budova památníku „Topografie teroru“. Přestože počet obětí zavražděných v plynových vozech byl srovnatelný s oběťmi zastřelenými nebo zplynovanými v komorách, nebyla v této významné instituci plynovým vozům věnována patřičná pozornost.

Bez pomoci kolegů a přátel by tato kniha nevznikla. Poděkování patří Janě Šplíchalové z oddělení pro dějiny Šoa Židovského muzea v Praze, Pavlu Zemanovi z Ústavu pro studium totalitních režimů, studentům Univerzity Karlovy v Praze Daniele Němečkové a Petru Tolarovi za důležité otázky a podněty k výzkumu. Bez příkladné spolupráce s archiváři z Archivu bezpečnostních složek v Praze, především Jitkou Bílkovou a Michaelou Kolouchovou, by nebylo možné vědecky pracovat. Martině Drýkové a Janu Němečkovi děkuji za kritické přečtení rukopisu. Za bezplatnou licenci k otištění fotografií, které výrazně obohacují tuto knihu, děkuji následujícím institucím: Archivu bezpečnostních složek v Praze, Archivu města Plzně, Centru Simona Wiesenthala ve Vídni, Památníku v Grafenecku, Regionálnímu muzeu ve Vysokém Mýtě, Spolkovému archivu v Berlíně a Ústavu národní paměti ve Varšavě.

Tato kniha popisuje tragický konec desetitisíců Čechoslováků bez eufemistického přikrášlení. Pragmatismus, nelidskost, sadismus, krutost a zvrhlost nacistů představuji čtenáři v syrové podobě dochovaných svědectví.

I.
Milosrdná smrt, operace „T4“ a „14f13“

Už od konce 19. století můžeme sledovat rozvoj sociálně-filozofického směru, jehož předsevzetím bylo zkvalitňování lidského genofondu. Biologové, lékaři nebo filozofové světového formátu vytvářeli definice nového typu člověka, jeho rozvoje a nových postupů k jeho vyšlechtění. Snažili se také předpovědět genetické predispozice jedince k „vrozené zločinnosti“ (Cesare Lombroso), agresivitě, homosexualitě i různým typům „psychopatických méněcenností“ (Julius Koch). Kriminalita se rázem změnila z problému sociálního v problém biologický, který je možné vyřešit vhodnou úpravou genofondu člověka. Jinými slovy, hodnocení zločinnosti v soudním procesu se přesunulo od právníků k lékařům.

Všeobecná bída a obrovské lidské ztráty v zákopech první světové války vyostřily pohled většiny italské a německé společnosti na okrajové skupiny obyvatelstva. S odkazem na Lombrosovy teorie nacisté rozšiřovali okruhy méněcenných občanů, jejichž možnost rozmnožování měla být znemožněna. Nucené sterilizaci tak měli být vystaveni duševně a fyzicky nemocní, mentálně postižení, epileptici, lidé léčení s nakažlivými nebo dědičnými chorobami (tuberkulózou, rakovinou), tuláci, práce se štítící, psychopati, zločinci, prostitutky a další. Zatímco v době výmarské republiky nebyl sterilizační zákon přijat, po nástupu nacistů k moci v roce 1933 byl postoj lékařských a právních elit stále zřejmější. Z genofondu německého národa měl být, podle jejich názoru, odstraněn každý, kdo nesl znaky fyzického a psychického onemocnění či omezení. Od roku 1935 se nucená sterilizace nedotýkala jen Němců, ale postiženi byli i občané ostatních států, kteří žili na území Německa. Zastupitelské úřady hlásily československým ministerstvům zahraničí, spravedlnosti a vnitra desítky případů vynucené sterilizace ročně. Ironií doby bylo, že krajní zásahy do lidských práv a zdravotního stavu postižených řešil za československé občany ministr veřejného zdravotnictví za německou sociální demokracii Ludwig Czech, odpůrce a nakonec i oběť nacistů.

Už v díle Mein Kampf se Adolf Hitler odvolával na práce ve své době uznávaných vědeckých autorit, které dělily rasy na hodnotné a bezcenné. Kriminologický přístup k rasové otázce ve spojení s úvahami o jejich řešení sterilizací přivedl německou veřejnost k úvahám nad plošným zavedením „euthanasie“. Milosrdná smrt pronikla do literatury, rozhlasu, kin i učebnic. Organizovaná smrt se podmanivě vtírala do početních úloh i historických přednášek. Pro Hitlera nebyla euthanasie úkolem pro dobu míru, ale byla nechána až na začátek plánované války, kdy se pozornost veřejnosti přesune na frontové události. Není bez zajímavosti, že mezi dochovanými knihami z Hitlerovy knihovny, které prokazatelně četl, lze dohledat práci o využití bojového plynu jako prostředku hromadného ničení.1 Možná právě Hitlerova hořká zkušenost z roku 1917, kdy jako vojín po útoku plynem dočasně oslepl, jej přivedla na myšlenku využití jedovatého aerosolu k plošnému zabíjení svých odpůrců.

Zatímco se v létě 1939 konaly porady o rozsahu organizované smrti uvnitř spolehlivé části nacistické lékařské komory, přímou organizací byla pověřena soukromá Kancelář Vůdce za účasti říšského vedoucího Philippa Bouhlera a Hitlerova osobního lékaře Karla Brandta. Precedentem milosrdného uspání pacientů se stal případ manželů, kteří se na Hitlera obrátili ve věci svého nevyléčitelně nemocného kojence. Malý pacient, údajně slepý, s nevyvinutou horní a dolní končetinou a těžkou idiocií, ležel na univerzitní klinice v Lipsku a se souhlasem Vůdce mu byla injekčně podána látka tlumící srdeční činnost a dýchání. Tento případ vytvořil cestu pro další obdobně postižené. Počínaje 18. srpnem 1939, kdy byl vydán oběžník ministerstva vnitra, musely být všechny „nevzdělavatelné“ děti hlášeny nově zřízenému Říšskému výboru pro vědecký výzkum dědičných a dědičně podmíněných těžkých chorob. Smyslem nově vzniklého úřadu bylo vyhnutí se jakékoliv kontrole státního aparátu a tím i prozrazení hlavních cílů a záměrů. Příprava na válku si vyžadovala uvolnění nemocničních lůžek, odborníků a ošetřovatelů. Zneužití vynikajících znalců ze všech lékařských oborů, především pak psychiatrie a neurologie, na sebe nenechalo dlouho čekat. Někdy po 20. srpnu, ale ještě před začátkem války v Polsku, se konala v malé zasedací místnosti říšské kanceláře první schůze lékařů a ředitelů velkých sanatorií a léčeben z okolí Berlína, ale i vybraných zařízení z území celého Německa.2

Na začátku jednání pronesl přední organizátor euthanasie z Kanceláře Vůdce, lékař Viktor Brack, krátkou řeč, ve které zdůraznil, že setkání je tajnou říšskou záležitostí, že lékařům účastnícím se chystaného projektu je garantována trestněprávní ochrana, a že účast každého lékaře je dobrovolná, aniž by v případě odmítnutí hrozilo nějaké ohrožení existence či kariérního vzestupu. Teprve pak Brack přednesl Hitlerovo přání, aby byla konečně vyřešena otázka euthanasie, při které měli pozvaní lékaři, jako odborní znalci nebo výkonný orgán, ručit za její provedení. Brack se samozřejmě zeptal na osobní postoj „bílých plášťů“ a když viděl obecný souhlas s připravovaným programem, přistoupil k nejdůležitějšímu bodu setkání, a sice formě zabíjení klientů nemocnic a léčeben. Konkrétní návrh nepadl, ale lékaři jednoznačně odmítali metodu vpíchnutí jedu. Brack si měl poradit s vytvořením takového způsobu, který by zabíjel „hromadně a lidsky“ a byl opět v rukou lékařů. Rozhodující vliv měl šéf lékařské komory dr. Leonard Conti, jenž byl znám svým nadšeným přístupem k „metodě oxidu uhelnatého“ a nebyl zdaleka sám. V osobním rozhovoru dvou chemiků dr. Augusta Beckera a dr. Alberta Widmanna vytanula celá zrůdnost plánované akce.3 Becker rozhovor popsal takto: (…) [Widmann] právě dokončil pokusy se zvířaty a došel k názoru, že použití oxidu uhelnatého je nejjistější, že CO je bez zápachu, bezbarvý a bez chuti. Když CO vstřebají červené krvinky, jsou zničeny a to vede k leukémii. (…) otázka použití CO byla právě rozhodnuta. Opravuji, tato otázka byla tehdy ještě otevřena. Měla být teprve rozhodnuta, nevím však kým. Znamenalo to, že první transport duševně nemocných měl být odložen, aby byl CO vyzkoušen.4 Za dva týdny, tedy v polovině ledna 1940, bylo v Kanceláři Vůdce rozhodnuto o pokusu na lidech.

Nejdůležitější otázkou v procesu zabíjení nebylo „koho?“, ale „jak?“ usmrtit. Dr. Hans Kirchert byl po rozhovoru s jiným kolegou z Kanceláře Vůdce zpraven, že v připravované vlně eutanazie mají být usmrceny děti na nejnižším stupni osazenstva ústavů. Už při prvním rozhovoru obou pánů padlo očekávané číslo sedmdesáti tisíc hodných zabití. Předpokládanou metodou usmrcení byla ve hře otrava kyanovodíkem a to ve vybraných, regionálně rozmístěných ústavech. Kirchert dostal nabídku vedení jednoho takového zařízení, dobrou finanční odměnu, výborné zázemí (byt, nová knihovna i rádio). O samotný proces zabíjení se měli starat členové SS, kteří však byli po dobu plnění úkolu z SS vyloučeni a zařazeni mezi běžný pečovatelský personál.5 Při dalším rozhovoru ještě během září 1939, předtím než nastoupil jako lékař Waffen-SS do Dachau, pomáhal formovat metodiku euthanasie dětí: Při těchto rozhovorech byly probírány podrobnosti připravované akce, jako například přemísťování duševně chorých, uvědomění rodiny, potvrzení případů úmrtí a další. Konečně byl také probrán prostředek usmrcení, a sice z mého popudu. Neboť jsem věděl od Grawitze, že má být používán kyanovodík, který jsem jako prostředek zabíjení odmítal. Jak jsem řekl, kyanovodík jsem odmítal a byl jsem dotázán, jaký prostředek bych měl tedy na mysli. Na to jsem se vyjádřil v tom smyslu, že nejhumánnějším prostředkem zabíjení přichází v úvahu snad jen oxid uhelnatý. Nato jsme diskutovali, že mrtvoly mají být páleny v krematoriích.

Zajištěním výroby čistého oxidu uhelnatého byl pověřen Říšský kriminální institut (KTI) pod vedením Arthura Nebeho. Nebeho můžeme hodnotit jako člověka s kreativním myšlením, který hledal různé, mnohdy fantaskní formy zničení nepřítele ze zálohy. Při vstupu USA do války navrhoval H. Himmlerovi, aby se Německo pokusilo zmobilizovat těžké kriminálníky z amerického podsvětí proti vlastnímu státu, nebo za pomoci ponorek dopravit na pobřeží USA falešné dolarové bankovky, vpustit je do oběhu a tím „podminovat“ americkou ekonomiku. Bez hlubších znalostí historie bychom mohli nad těmito nápady jen žasnout a s posměšným úšklebkem vyjádřit své pochybnosti o duševním zdraví a snílkovství Arthura Nebeho. Ale tiskárna falešných liber a dolarů v KT Sachsenhausem se stala realitou, stejně jako vylodění několika německých agentů na pobřeží USA v červnu 1942. Nacistický vizionář Nebe také vymyslel, vyrobil a vyzkoušel plynové vozy, které spolykaly stovky tisíc obětí.

Widmann, Becker i Brack odjeli společně do ústavu v Brandenburgu, kde byla pokusná místnost již připravena. Chyběli pouze pacienti a CO, který vyrobila firma BASF v Ludwigshafenu. A. Becker prohlásil: Dostal jsem úkol přivézt tlakové lahve s plynem z firmy BASF a tyto pak rozdělit do jednotlivých zařízení eutanasie. Jestli si dobře pamatuji, dostal jsem písemný příkaz z říšského kriminálního úřadu, který byl podepsán jeho vedoucím, kriminálním ředitelem Nebem. (…) Když jsem tento příkaz obdržel, odjel jsem nákladním vozem, který byl překryt plachtou, a jedním řidičem (…) do Ludwigshafenu. (…) Naložili jsme něco mezi 10 a 20 kusy ocelových lahví s chemicky čistým oxidem uhelnatým. Tímto způsobem jsem přišel do jednotlivých zařízení euthanasie, totiž do Brandenburgu, Grafenecku, Sonnesteinu, Hadamaru, Bernburgu a Hartheimu.6

Tři dny po této okružní cestě se konalo první zplynování v Brandenburgu. Přítomni byli vedle vedení a zasvěcených zaměstnanců „T4“ i veličiny lékařské vědy v Německu, prof. dr. Nitzsche, prof. dr. Heyde, dva ředitelé Grafenecku (dr. Schumann a dr. Baumhardt), ředitel Brandenburgu (dr. Eberl) a další.7 Skupina třiceti pacientů-mužů byla rozdělena na dvě části. Jedné skupině vpíchli lékaři jed, druhou odvedli do plynové místnosti, uzavíratelné vzduchotěsnými dveřmi. Plyn byl přiveden potrubím, které lemovalo místnost těsně nad podlahou a ve kterém byly provrtané otvory. Mechanismus byl napojen na tlakové lahve s CO: Nemocní se posadili na lavice, které byly kolem obvodu místnosti. Po dobu dvaceti vteřin byl vpuštěn plyn. Náhle nemocní usnuli. Poslední klesli po asi čtyřiceti vteřinách. Z bezpečnostních důvodů byl plyn puštěn ještě asi padesát vteřin.8

Vedle Widmanna sledoval zkoušku malým okénkem ve dveřích i Becker: Poté co byl vpuštěn plyn, bylo vidět, jak se osoby po asi dvou minutách zhroutily. Během této doby vpravil doktor Widmann další skupině osmi pacientů injekce s jedovatou látkou. Každý pacient dostal jiný typ jedu nebo jinou dávku smrtelné látky. Testy s injekcemi vedly k rychlé smrti obětí, proto bylo všech osm mužů přeneseno do plynové místnosti a jako předešlá skupina byli i tito nešťastníci zaplynováni. O den později bylo na zkoušku zplynováno i čtrnáct zbývajících mužů. To už si jejich usmrcení mohl vyzkoušet některý z přítomných ústavních lékařů.9

Oslovení kandidáti měli projít stvrzujícím řízením, u něhož zasedali i Reichsärzteführer Dr. Conti a za ministerstvo vnitra Dr. Linden. Jako dobrovolný účastník na připravované euthanasii dětí a dorostu se schůzky účastnil i primář dětské kliniky, dr. Ernst Wentzler, který byl po válce opět úspěšným dětským lékařem. Dění na onom setkání potvrdil a dodal: Ačkoliv jsem neměl nikdy nic společného s euthanasií dospělých, ani s akcí T4, samozřejmě jsem věděl, že v jednotlivých ústavech jsou zplynováni duševně choří.

Německo ani v době války nepřijalo zákon o eutanazii a vybraní lékaři byli pouze ústně ujištěni o své beztrestnosti. Teprve v říjnu 1939 vydal Hitler dnes hojně citovaný zápis, kterým umožnil zahájení „milosrdné smrti“ z rukou lékařů pro tisíce pacientů i politických odpůrců. Datováno k 1. září 1939 stálo v pověřovacím dopise: Říšský vedoucí Bouhler a MUDr. Brandt jsou v plné odpovědnosti pověřeni předat oprávnění jmenovitě určeným lékařům tak, aby podle lidských měřítek nevyléčitelně nemocným byla při nejkritičtějším posouzení umožněna milostivá smrt. Tato poněkud kostrbatá formulace nahrazovala zákon, který ale nikdy nebyl vydán, jelikož jej Hitler odsouval až do doby konečného vítězství. Odmítavou reakci veřejnosti by nemuselo zvládnout ani sebelépe připravené ministerstvo propagandy.

Na jaře 1940 si Vůdcova kancelář pronajala malý dům v berlínské Tiergartenstrasse 4. Vila v centru Berlína se stala místem hlavní úřadovny a plánovaná akce dostala krycí název „T4“ nebo také „Stiftung“ [nadace]. Naprostá většina oslovených specialistů se rozhodla k účasti z různých důvodů, především kariérních a finančních, jen několik málo jich se odmítlo spolupodílet na tajném projektu řízeném z nejvyšších pater třetí říše.

Od října 1939 začalo během jediného roku fungovat šest velkých lékařských zařízení jako centra likvidace fyzicky, psychicky a mentálně postižených osob. První zařízení pro zabíjení lidí bylo označeno jako „Anstalt A“ v zámku Grafeneck nedaleko Stuttgartu. Zámek byl obehnán ostnatým drátem, v rozích se tyčily strážnice a u vjezdů varovaly cedule svým nápisem „nebezpečí epidemie“. Samotná plynová komora byla zřízena v malé kůlně asi tři sta metrů od zámku. Oblast, ze které byli přiváženi pacienti, byla skutečně rozsáhlá a zasahovala až do severní Itálie. Na konci roku 1939 vzniklo v Brandenburgu „Anstalt B“, jehož personál přešel do nových prostor v Bernburgu po rozpuštění zařízení v listopadu 1940. Dalšími místy plynování lidí se stal Hartheim u Lince, Sonnenstein u Pirny a Hadamar u Limburgu. Hartheim a Sonnenstein byly určeny i pro sudetoněmecké pacienty ze tří velkých klinik v Opavě, moravském Šternberku a Dobřanech u Plzně. Dochované materiály neumožňují zjistit, kolik pacientů bylo skutečně z těchto klinik deportováno do center eutanazie. Víme pouze, že z Dobřan bylo odesláno řádově dva tisíce sto vyplněných dotazníků, z Opavy tisíc sto a ze Šternberku přes dvanáct set osobních dokumentů. O těch stovkách pacientů v Sonnensteinu a Hartheimu bezpečně víme, že byli zplynováni.10

Lidé, kteří měli být do těchto zařízení převezeni, museli splňovat zařazení do jedné ze tří skupin: V první skupině byli veškeří pacienti trpící na nemoci schizofrenie, epilepsie, senility, paralýzy a další Lues-onemocnění, slabomyslnost každé příčiny, encefalitidu, huntingtona a další neurologické konečné fáze onemocnění. Ve druhé skupině: veškeří pacienti, kteří se nacházejí trvale v zařízeních nejméně pět let. Ve třetí skupině: veškeří pacienti, kteří jsou vedeni jako kriminálně duševně nemocní, cizinci a ti, kteří spadají pod nacionálněsocialistické rasové zákonodárství.11 Není třeba zdůrazňovat, že naprostá většina obětí netrpěla bolestmi, nebyla na pokraji smrti a už vůbec nechtěla zemřít. Rozhodujícím kritériem pro zachování jejich životů byla schopnost pracovního nasazení při různých pomocných pracích, například v kuchyni, na zahradě nebo v dílnách. Ředitelé oslovených zdravotnických zařízení se museli v dotazníku vyjádřit zvláště k tomuto bodu. Z obavy, že jim práceschopní svěřenci budou odebráni do továrních hal, záměrně uváděli neschopnost jakéhokoliv přispění pacientů k válečnému úsilí. Do dotazníku se tak dostali jako práce neschopní i pacienti pouze lehce zdravotně znevýhodnění. S postupující akcí však prosakovaly zprávy o postupné likvidaci všech odvezených práce neschopných pacientů. Lékaři i ředitelé nemocnic a psychiatrických zařízení odmítali další vyplňování dotazníků, aby se vyhnuli zapojení do celého procesu. Naopak lidé, jako byl dr. Mauthe z württemberského ministerstva vnitra, odmítali žádosti ústavů o bezodkladné vydání pacientů zpět do zařízení, přestože tak mohli učinit i podle tehdy prosazovaných regulí. Po těchto zkušenostech některé ústavy ani nežádaly své svěřence zpět z dovolených nebo v utajení žádaly příbuzné, aby si ihned své rodinné příslušníky odvezli.

Mnohdy očividné neplnění příkazů vedlo vedení „T4“ k vyslání revizních lékařů nebo jen mediků, aby přehodnotili rozhodnutí svých vzpurných kolegů. Komise fungovaly velmi povrchně, protože se prakticky vůbec nesnažily o prohlídku pacientů, ale dotazníky vyplňovaly na základě prohlášení a domněnek ošetřujícího personálu. Vyplněné dotazníky pak putovaly do centrály „T4“ do Berlína, kde byly uloženy v aktech konkrétního pacienta, a tři další kopie dostali posuzovatelé z řad spolupracujících lékařů. Červeným plus nebo modrým mínus rozhodli o smrti či životě pacienta. Na základě těchto dotazníků pak centrála vyzvala převozní firmu Gemeinnützige Krankentransport GmbH ke svozu pacientů do jednoho ze šesti vybraných zařízení.

Velký časový tlak vedl posudkové lékaře k tomu, že celé dotazníky ani nečetli. Mnoho pacientů, jak se ukázalo po válce, bylo dále léčeno, ačkoliv byli označeni „červeným plus“. Jen díky ochotě některých lékařů v průchozích zařízeních nebyli tito pacienti vydáni ke zplynování. Šlo však o výjimky, které prokázaly, jakým způsobem asi fungovalo hodnocení stavu obětí. Viktor Brack, který měl jako úředník s pseudonymem „dr. Jennerwein“ konečné rozhodnutí, nechal zlikvidovat pacienty se zdůvodněním, že uprostřed války prostě potřebuje lůžka a lékaře v nemocnicích a léčebnách. U každé ze šesti „klinik“ fungovala skupina tří až čtyř řidičů s omnibusy, kteří sváželi pacienty z určených ústavů. Bez vědomí příbuzných byli pacienti a chovanci převezeni, a teprve dodatečně o tom byla jejich rodina informována. Osobní nebo i telefonický kontakt byl zapovězen z důvodů spojených s říšskou obranou (…) na základě rozhodnutí říšského komisaře obrany.

Odvoz chovanců a pacientů probíhal často ve vypjaté atmosféře. Někteří lidé nechtěli do vozů nastoupit a projevovali krajní nedůvěru v tmavé automobily se zataženými roletami nebo zamalovanými skly. Nebylo důležité, jestli nastoupí všichni vyžádaní, ale jestli bude odpovídat počet transportovaných. Zprávy o stavu pacientů po odvozu dorazily do původního zařízení až řadu týdnů po jejich smrti. Ani ředitelé léčeben neznali cíl autobusů, které opouštěly brány jejich klinik, stacionářů a hospiců. Znal jej však doprovodný personál. Edita Korschová doprovázela desítky transportů pacientů jako jejich ošetřovatelka. Od ledna 1940 pracovala v Grafenecku. Po skončení úkolu tohoto zařízení byla přeřazena do Hadamaru, kde roli ošetřovatelky plnila až do května 1944: Jak v Grafenecku, tak také v Hadamaru jsem byla činná jako ošetřovatelka nemocných. Když byly prováděny transporty nemocných v omnibusech z ostatních ústavů do Grafenecku a Hadamaru, byla jsem činná jako jejich doprovod. (…) Že nemocní budou zabiti, mi bylo známo. Už před začátkem akce jsem byla společně s dalším pečovatelským personálem od jednoho mně neznámého pána upozorněna, že se podle zatím ještě utajovaného zákona dostane duševně chorým pacientům milosrdné smrti. Současně jsme byli povinováni přísným utajením. Když dorazily transporty do místa určení, přišly nejprve do běžného sálu, odkud byly postupně předvedeny jednomu lékaři. Při tom se mohlo stát, že někteří nemocní byli vyřazeni a dotyčným lékařem posláni zpět do jejich původního ústavu, protože podle názoru tohoto lékaře nebyli tak vážně nemocní, aby spadali pod tento zákon o milosrdné smrti. (…) Plynová zařízení jako taková jsem neviděla, ale bylo mi známo, že plynové komory jsou maskovány jako koupelny a sprchy.12

Personál obsluhující plynové místnosti byl do sebe uzavřenou komunitou, ale podrobnosti o jeho činnosti pronikaly i do výrazně širšího prostředí léčebny. Jedna ze zkušených a dlouholetých ošetřovatelek Käthe Hochbarthová pomáhala při předání transportů do rukou lékařů programu euthanasie: Vzali jsme nemocné do takzvaného předsálí, tady se museli vysvléknout a bylo jim sděleno, že se budou koupat. Jak místnost pro zplynování vypadala a jakou formou zplynování probíhalo, nevím. Měla jsem pouze jednou nebo párkrát příležitost do této místnosti zběžně nahlédnout. Zjistila jsem, že má rozlohu asi 20 m^2. Kolem dokola byly u stěn postaveny lavice. Oběti, které byly podle mé znalosti téměř výlučně duševně nemohoucí, se musely na tyto lavice posadit a pak byly zplynovány. Zplynování provedl podle mého názoru vedoucí ústavu dr. Baumann.13

Chovanci se museli v šatně vysvléknout a následně byli fotografováni. Tyto snímky byly dodatečně vloženy do evidenčních archů a zaslány do Berlína. Prohlídka před lékařem byla pouze formalitou ke zjištění totožnosti a netrvala déle než tři minuty. Záměrem „bílých plášťů“ bylo oběti uklidnit, oklamat jejich pozornost a při prohlídce nalézt možné „příčiny“ jejich úmrtí. Podle rozhodnutí Viktora Bracka musely být vyčleněny oběti, které dostaly za své činy v první válce nějaké vyznamenání nebo obecně spadaly mezi veterány. Kvůli budoucí identifikaci ve změti těl natiskl lékař každému razítkem číslo. Skupina čtyřiceti až padesáti lidí dostala po vyšetření mýdlo a ručník. Pak odešli za doprovodu lékaře a stráží do „sprch“. Kdo nešel dobrovolně, byl do plynové komory odvlečen. V Brandenburgu vypadala komora takto: Tato místnost na zabíjení byla při zřízení smrtícího zařízení Brandenburg maskována jako inhalační místnost. Měla vykachlíkované stěny. Později byly kvůli maskování přimontovány ke stropu místnosti sprchové hlavice se slepým vedením. Podél stěny probíhalo ve výši asi deseti centimetrů nad podlahou potrubí, ke kterému byly připojeny plynové bomby. Potrubí bylo navrtáno. Mnoha malými otvory tak mohl do místnosti pronikat plyn. Plynové lahve stály v předsíni za závěsem.14 Každá nádoba byla schopna pojmout asi čtyřicet litrů plynu a vytvořit oblak šesti metrů krychlových jedovaté směsi. Vzhled lahví nebyl odlišný od běžných tlakových nádob na kyslík a rozeznali je pouze zasvěcení. Na vrchním štítku totiž stálo označení firmy „Jennerwein a Brenner“, které skrývalo identitu obou vedoucích celé akce tedy Bracka a Blankenburga. Naplňování nádob plynem zajišťovala firma BASF v Ludwigshafenu, ale s velkou pravděpodobností nebyla jediná.

Pacientům menší skupiny vpíchli lékaři jedovatou směs morfia a scopolaminu, která postupně utlumila pacientovu mysl, dech a tlukot srdce. Při předváděcím pokusu nepřišla smrt dostatečně rychle nebo vůbec a i tito postižení byli pak převezeni do plynové komory. Druhá skupina byla zavřena ve vzduchotěsné místnosti a zadušena plynem z tlakových lahví. Přívodový kohoutek ke spuštění plynu ovládal výhradně lékař. Doba inhalace plynu trvala mezi deseti a dvaceti minutami. Tým přizvaných svědků sledoval dění uvnitř místnosti malým oknem. Oběti se hroutily nebo spadly z lavic: Mnozí, kteří poznali, že mají být zavražděni, křičeli, plakali a bušili pěstmi ve smrtelném strachu na stěny a dveře.15 Po dvaceti minutách byl přívod plynu uzavřen a dalších třicet minut ještě působil na bezvládná těla. Pak byl ventilátorem vpuštěn čerstvý vzduch a těla vyklizena.

Každá léčebna měla své krematorium a spalovací pece, kde byla těla ihned zpopelněna. Příbuzným přišlo pouze vyjádření lítosti nad úmrtím jejich blízkého; v případě zájmu dostali i urnu s popelem, který však nemusel patřit právě konkrétní oběti. Opakovaně se stalo, že schránky byly vyplněny senem nebo hlínou. Takové excesy, společně s předtištěnou kondolencí, vedly od nárůstu nedůvěry společnosti a v létě 1941 až k odporu proti této akci. V zemi ovládané gestapem byly hlasy věřících a představitelů katolické církve nezvykle ostré.

S mrtvými z komory v saském Sonnensteinu se do nejbližšího kontaktu dostal spalovač mrtvol Emil Hackel, který před vyšetřovateli vypověděl v roce 1966 následující: Když se řeklo, že přijede transport, šla naše skupina, pokud měla službu, dolů a roztopila obě pece. To většinou trvalo několik hodin. Během této práce jsme mohli sledovat, jak jsou nemocní vedeni do místnosti koupelny, popř. plynové komory. Na průběhu této činnosti jsme se nemuseli podílet, to zajišťovali pečovatelé. Někteří nemocní, kteří disponovali ještě určitými duševními schopnostmi, si vzali s sebou do plynové komory žínky a mýdlo, protože skutečně věřili, že nyní půjdou do sprchy. Krátce nato přišel dolů lékař a otevřel kohoutek. Plynové lahve stály v dřevěném bednění, bezprostředně vedle plynové komory. Kohoutek byl obsluhován mimo bednění. Chci říci, že lékař sáhnul rukou do bednění a otevřel v něm se nacházející plynové lahve. Potom se lékař odebral k okénku, kterým se mohl podívat do plynové komory a ujistil se, že se všichni nemocní skáceli. Pak čekal ještě dvacet minut, potom byl plyn z komory odsán. Teprve pak jsme vytáhli mrtvoly z plynové komory, aby mohly být spáleny.16

Zvláštní pozornost budili od samého počátku vyhlazovací akce židovští pacienti. Od září 1940 byli bez ohledu na věk a pohlaví převáženi muži, ženy i děti do Brandenburgu a zde zabíjeni. O rok později se ve vyhlazovací tábor německých a polských pacientů židovského původu a vyznání změnila psychiatrická léčebna v polském Chełmu nedalo Poznaně. Toto zařízení se nacházelo v Generálním gouvernementu, takže bylo úplně mimo pozornost německé společnosti. Oddělení „T4“, kterému správa Chełmu připadla, mělo z usmrcených pacientů velký zisk, neboť získávalo jejich cenné věci a příspěvky na péči od rodin, které netušily, že jejich rodinný příslušník je už mnoho měsíců po smrti.

Přestože v dosavadní literatuře k tématu převažuje názor, že akce „T4“ byla zastavena na základě odporu veřejnosti, šlo víceméně o zbožné přání, které mělo ukázat určitý vliv řadových Němců na dění v zemi. Veřejně svůj nesouhlas s dosud utajovanou euthanasií vyjádřil kupř. münsterský biskup Clemens August Graf von Galen, když podal trestní oznámení na neznámého pachatele pro vraždu. Jelikož nedostal od policie žádnou reakci, ve své bohoslužbě nebojácně označil zabíjení duševně chorých za vraždu a všechny zosnovatele za vrahy. K takovému hodnocení jej vedly nejen elementární základy víry, ale i obavy z rozšíření euthanasie na všechny práce neschopné, tedy i staré lidi a fyzicky znevýhodněné.

Pravdou je, že povědomí o pravém osudu pasažérů v omnibusech pronikalo celou společností. Jak zachytil poválečný prokurátor ve výpovědích z Hadamaru, místní děti se navzájem strašily slovy: Skončíš v pecích Hadamaru! a autobusy s neprůhlednými skly označovaly jako „mordkisten“.17 Faktem však zůstává, že odhadovaný počet osob určených k usmrcení z roku 1939 byl v srpnu 1941 dosažen. Protesty z řad církevních hodnostářů, šlechticů nebo obyčejných odvážlivců sice zneklidňovaly vedení nacistického státu, neměly však tak razantní dopad, aby byly bezprostřední příčinou zastavení akce Adolfem Hitlerem k 24. srpnu 1941. Přes sedmdesát tisíc lidí bylo zavražděno plynem v šesti hlavních psychiatrických „léčebnách“ v Říši a polském Chełmu. Vraždění pokračovalo dále, přestože nebyl užíván plyn, ale opět jedovaté injekce. Do konce války si „eutanazie“ vyžádala přes dvě stě tisíc obětí.

Počínaje 1. dubnem 1941 nastoupila do Kanceláře Vůdce sekretářka, dvacetiletá Ursula Körnerová, která měla na starosti čistě jen eutanazii dětí. Přijímala všechna hlášení o stavu pacientů a dotazníky, jejichž faktickou správnost kontrolovala a rozdělovala posudkovým lékařům. Do jedné skupiny patřily děti duševně nemocné a do druhé skupiny fyzicky postižené. Porady o této druhé cílové skupině obětí probíhaly intenzivně od konce srpna 1939 a stále více lékařů bylo informováno o připravovaném osudu nebohých dětí.

Usmrcení pacienti byli i nadále zbavováni vnitřních orgánů, které putovaly do výzkumných institucí. Prestižní Wilhelm Kaiser Institut v Berlíně tak přijal stovky mozků a další stovky postižených dětí měli lékaři vyhlédnuté pro budoucí „dodávky“ orgánů. Personál v Hadamaru, Grafenecku, Sonnensteinu a na dalších místech oslavil pitkou dosažení hranice deseti tisíc usmrcených pacientů v jednotlivých zařízeních. Podle dobového výpočtu ušetřila smrt sedmdesáti tisíc pacientů téměř 900 milionů říšských marek v horizontu deseti let života každého jedince. Když byla akce euthanasie Hitlerovým výnosem ukončena, pokračovalo zabíjení vybraných pacientů i nadále, avšak nikoliv za pomoci plynu, nýbrž jedovatých injekcí a tablet.18 Euthanasie pokračovala, byť ve výrazně menší míře, v utajení ještě do roku 1947.

S první pojízdnou komorou začali experimentovat nacisté už na konci roku 1939 v Pomořanech, východním Prusku a Polsku. O její existenci se dochovala jen očitá svědectví a soudům se nikdy nepodařilo vypátrat bližší podrobnosti. Komando Herberta Lange, ve kterém sloužilo přibližně patnáct příslušníků SS a šedesát ochranných policistů, mělo za úkol plošně vyčistit psychiatrická zařízení od polských chovanců. Jako nástroj jejich likvidace použili zvláště uzpůsobený vůz, který se skládal z tažného automobilu a připojeného vlečeného vozu v podobě maringotky. Tato maringotka byla několika přívody napojena na tlakovou lahev s technicky vyrobeným oxidem uhelnatým, která byla umístěna na zadní části vlečného vozu nebo pod přívěsem. Aby skryli pravý účel tohoto vozu, měla maringotka obchodní nápis oblíbeného řetězce kaváren a obchodů „Kaiser´s – Kaffee Geschäft“, který běžně dovážel potraviny. Kromě očitých svědectví neexistuje žádný oficiální dokument z nacistické éry, který by osvětlil existenci těchto vozů. V této práci je zařazuji jako vozy první generace.

Několik polských zaměstnanců léčeben mohlo po válce popsat zacházení s oběťmi. Šlo o naprosto stejný princip plynové komory, jako tomu bylo v psychiatrických zařízeních v Německu, avšak na kolech. Bylo to velmi rychlé, důmyslné a zvráceně jednoduché řešení, které nabízelo téměř bezkontaktní zabíjení ve velkém. Podle svědectví jednoho z polských pečovatelů věděla většina obětí, co je čeká. Projevy nedůvěry, obav nebo dokonce prudkého odporu vedly záhy lékaře k podávání uklidňujících a současně smrtících injekcí. Personálu předávali svěřenci jen několik málo věcí z osobního vlastnictví, jakými byly modlitební knížky, růžence, rodinné fotografie s prosbou, aby o jejich smrti informovali ostatní rodinné příslušníky. Proti přesile zkušených zřízenců neměli odporující pacienti žádnou šanci a vedle léků s uklidňujícími léky přišly na řadu i svěrací kazajky a jiné donucovací prostředky. Když už nebylo možné bránit se fyzicky, křičely oběti na členy SS a pořádkové policie a nadávaly jim do vrahů, banditů a zločinců. Maringotka „Kaiser´s Kaffe“ spolkla najednou až sedm desítek lidí. Stačil blízký lesní porost, který jednotky uzavřely a kam svezly pacienty, aby zmizely i mrtvoly. Josef Kielek byl svědkem prvních vražd chovanců z oblasti Warty nedaleko Lodže, které se staly 2., 3. a 4. dubna 1940. Bylo to u vesnic Włyń a Rossoszyca na silnici z Warty do Lodže. Během obhlídky revíru přijely náhle do lesa nákladní vozy, les byl obklíčen členy SS a Kielkovi bylo zakázáno, aby do něj v příštích několika dnech vstupoval. Přes tento zákaz se proklestil na místo. Slyšel tam střelbu, tlumené výkřiky a sténání. Viděl, jak plynový vůz přijel k nákladním vozům s plachtou, které stály v povzdálí na lesní cestě, a jak byli nemocní překládáni do tohoto vozu.19 Soudně zjištěný a prokazatelný počet obětí jednotky „Lange“ na polském území se pohybuje kolem 5500 osob.

Zkušenosti z operace „T4“ byly plynule převzaty i pro další akci, kterou podnítil Heinrich Himmler. Jeho cílem bylo „vyčištění“ koncentračních táborů od oslabených, nemocných a vyčerpaných vězňů. Jelikož měl každý trestanec ve své kartě uvedenu příčinu úmrtí, a to pod krycí značkou, bylo možné tento úřední systém využít i pro nový praktický systém zabíjení. V byrokratické síti koncentračních táborů byla vytvořena stupnice, jež zajišťovala rychlý přehled příčin úmrtí. Smrt vyčerpáním tak měla značku „14 f 1“, smrt sebevraždou nebo „na útěku“ „14 f 2“, smrt exekucí „14 f I“. Do této škály spadla i nová značka pro popravu způsobem „T4“, tedy „14 f 13“. V žargonu pachatelů dostala přízvisko „akce proti invalidům“. Vraždy nemohoucích vězňů se staly rychlým řešením v přeplněných táborech, kam směřovaly další přívaly vězňů. V době války se do prostorů lágru tlačily transporty židů, zajatců i politických protivníků z okupovaných území. Kapacity tak byly mnohonásobně překračovány a cesta k hledání konečného řešení vedla do zatím ještě provizorních plynových komor. Stačilo, aby lékař doplnil do karty červený křížek a pro vězně nebylo záchrany. Vybraní doktoři cestovali z jednoho koncentračního tábora do druhého, kde podle pokynů vedení tábora prohlédli a nechali zavraždit kolem jednoho až dvou tisíc lidí v každém kole prohlídek. Do léta 1942 si Inspekce koncentračních táborů dávala práci s převozem vybraných vězňů ke zplynování v pojízdných plynových komorách nebo pevných stanicích. Z koncentračního tábora v Osvětimi byli odvezeni vězni do Pirny/Sonnensteinu, kde byli zplynováni, aniž by kdokoliv z nich spadal do původní skupiny duševně chorých. Nejméně 575 mužů dobrovolně opustilo tábor na konci července 1941 v domnění, že budou jako choří odvezeni do ozdravného zařízení, jak je ujišťovali táboroví lékaři. Dobrovolníci si byli jisti, že je nacistické Německo potřebuje na práci. O jejich úmrtí se dozvídali ostatní vězni v následujících týdnech z došlé korespondence od rodinných příslušníků.

Po operaci „14 f 13“ se dochovalo jen minimum originálních písemných pramenů, které by dokazovaly konečná čísla. Obtížnost rekonstrukce událostí především pro vyšetřovatele podtrhuje nejlépe důkazně zachycený případ léčebny v Hartheimu. K dispozici máme pouze neúplné výčty pacientů z dubna až prosince 1941 (přes 3200), odeslané transporty z Mauthausenu z 11. a 12. srpna 1941, patnáct listů transportů z koncentračního tábora v Gusenu, poznámky vězně Casimira Climenta, jenž zapsal všechna neobvyklá úmrtí španělských obětí a necelých šestnáct set vězňů předaných ke zplynování mimo celkové transporty. Vedle těchto písemných důkazů existuje ještě řada očitých svědectví vězňů i zúčastněných zločinců. Tyto důkazy však povětšinou postrádají důležité doprovodné informace, jakými jsou datum, odkud byl transport vypraven, kdo v něm byl přítomen apod. Případ Hartheimu demonstruje, jak obtížné bylo hledání jmen obětí i pachatelů. Toto zařízení přijalo smutné prvenství v zabíjení pacientů a vyčerpaných vězňů, kterých zde zahynulo přes třicet tisíc.20

II.
Plynové vozy druhé generace

Bylo srpnové odpoledne roku 1941, když se v berlínském metru usadili k rozhovoru dva staří známí. V záplavě letních uniforem s orlicemi ve znaku nebudili žádnou pozornost. Nejtajnější z nejtajnějších dosavadních projektů nacistického režimu nevznikal v uzavřeném bunkru štábu SS někde uprostřed střeženého vojenského prostoru, ale na docela obyčejné kožené lavici mezi dalšími cestujícími. Dr. Walter Heess před nedávnem nastoupil do pozice ředitele KTI a dr. Albert Widmann byl vedoucím jednoho ze tří oddělení nesoucí název „Chemie a biologie“.21 Oba muži byli prvotřídními odborníky. Heess byl vynikajícím znalcem v oblasti falšování cenin a dokumentů, zatímco Widmann oslňoval znalostmi z oboru chemie. Sotva třicetiletému dr. Widmannovi podléhaly tři desítky podřízených zaměstnanců, kteří byli stejně jako on bezkonkurenčními specialisty ve svých oborech. Hlavní náplní oddělení byly odborné toxikologické rozbory, které byly nutné v práci kriminální policie i gestapa. Z celé říše se do berlínského institutu dostávaly složitější a náročnější případy sabotáží, havárií nebo také vražd. Expertízy měly prokázat přítomnost jedu v tělech obětí, v potravinách nebo užití omamných látek. Ale nešlo pouze o nevyjasněná úmrtí. Widmannovo oddělení mělo zdokumentovat příčiny požárů, udělat rozbory odbojem použitých výbušnin a prostředků sabotáže nebo zajistit mikrochemické zkoušky k dalšímu vyšetřování. Právě této skupině specialistů se na konci května 1942 dostaly na stůl výbušniny po atentátnících na Reinharda Heydricha, ze kterých měli zajistit stopy vedoucí k objasnění celého případu.

Atmosféra v hlavním říšském městě byla toho léta klidná a dalo by se říci i optimistická. Město bylo jako tolik let před tím vyzdobeno květinami i nacistickými symboly. Vítězná válečná tažení následovala jedno za druhým už téměř dva roky a v Německu bylo patrné střízlivé opojení z úspěchů wehrmachtu, včetně kampaně na širých pláních sovětské fronty. Zásobování fungovalo bez problémů, z okupovaných území přicházelo zboží všeho druhu, které bylo k dostání nejen pro pohlaváry a hochštaplery, ale i pro obyčejné Němce. A pokud člověk nevystupoval protirežimně, měl dobré vyhlídky na společenskou seberealizaci. Dojem sice kazily stále širší odvody branců, ale zdaleka ještě nešlo o rezervy. Procházka po hlavním říšském městě byla úžasným zážitkem. Válečný stav sice připomínali lidé v různě vyvedených a slušivých uniformách, ale mnoho z nich byli turisté, kteří s úsměvem ve tváři fotografovali monumentální sousoší. Oblíbenou zastávkou pro památeční fotografii byla na východ kráčející jezdecká socha Fridricha Velikého přímo před vchodem do hlavní budovy Univerzity Fridricha Viléma (dnes Humboldtovy univerzity). Pulzující život na bulváru Unter den Linden, jehož alej končila až v parku zoologické zahrady, otevřené kavárny, nová výstavba úředních i obytných budov vedle historických domů, plakáty zvoucí k návštěvě divadel a kin, otevřená muzea a galerie, to vše byl Berlín. Tu a tam byl sice vidět veterán o berlích nebo na vozíku, ale zatím jich nebylo v ulicích tolik. Atmosféru vítězství neměly ještě dobrý rok kazit zastavené ofenzívy nacistických armád, ani první svržené pumy na německá města. Jen tu a tam se bude konat pietní rozloučení s padlým „kamarádem“ a některé rodiny dostanou úmrtní oznámení na předtištěném formuláři pouze s doplněným jménem. Německo stálo na vrcholu svého rozkvětu pod nacistickou taktovkou.

Cesta metrem netrvala oběma mužům déle než deset minut. Mezi zastávkou na Wittenbergově náměstí a Thielově náměstí se v přátelském duchu bavili o směřování a plánech Kriminálně-technického institutu. Heess Widmanovi oznámil, že jejich oddělení začnou testovat výfukové plyny ze spalovacích motorů pro podobné účely, jako byly Kaiser´s Kaffee automobily s plynovými lahvemi oxidu uhelnatého. Program euthanasie se v říši chýlil ke svému konci a k předpovídané hranici sedmdesáti tisíc pacientů, kteří nebyli hodni žít. Widmann měl Heessovi potvrdit, jestli je z hlediska chemie a biologie taková cesta usmrcování vhodná i pro hromadné vyhlazování. Oba účastníci rozhovoru dobře věděli, co se děje na východě Polska, tedy ve Vartské župě a Generálním gouvernementu, kde už dva roky rostlo jedno židovské ghetto za druhým, stejně jako pracovní a koncentrační tábory. Přeplněnost těchto obrovských věznic bylo nutné urychleně vyřešit. Na výběr byla jen špatná a ještě horší řešení – buď nechat lidi umírat na nemoci a vyhladovění nebo je usmrtit rychleji. Hromadné vraždy civilistů, zvláště žen a dětí, na východní frontě byly však stále větší psychickou zátěží pro členy zvláštních a operačních jednotek, které zabíjely stovky tisíc lidí.

A nejen pro ně, jak se ukázalo při inspekční návštěvě Heinricha Himmlera v Baranoviči a Minsku 15. a 16. srpna 1941. Podle výpovědí vyššího SS a policejního vůdce Ruska-Střed Ericha von dem Bach-Zelewskiho a pobočníka Karla Wollfa byl Himmler v těchto dnech přítomen hromadnému zabíjení místních obyvatel, které jím hluboce psychicky otřáslo. Bezprostředně poté přikázal svým podřízeným, aby co nejrychleji našli způsob, jak oběti zabíjet rychle a bezbolestně. Doslova při této příležitosti řekl, že střílení přece nemůže být ten nejhumánnější způsob. K této životní zkušenosti se opakovaně vracel v projevech před členy své elitní organizace SS.22 Právě hromadné projevy vyčerpání vojáků a policistů byly popudem k hledání jiných forem ulehčení duševního strádání vlastních lidí. Přestože je znám bezpočet členů SS, kteří si v krutosti libovali, existovala přinejmenším stejně velká skupina těch, které otřesné prožitky negativně poznamenaly na celý život. Dnes projevy šoku a ztráty osobnostní integrity známe jako posttraumatickou stresovou poruchu nejen u obětí, ale také válečných veteránů. Shodou okolností definoval projevy nadměrného stresu a podrobně je popsal slavný profesor psychiatrie Leo Eitinger, československý židovský uprchlík do Norska, který přežil věznění v Osvětimi.

Ve druhé polovině roku 1941 se počet židů v područí nepřátelské armády zmnohonásobil. Počty poprav dosahovaly extrémních hodnot, a přesto by v dosavadním tempu trvalo ještě řadu let, než by byla židovská populace zdecimována v požadovaném množství. Plynové vozy první generace byly v tuto dobu již dobře známé a prakticky vyzkoušené, jelikož byly otestovány v akci „euthanasie“, kdy byly v pojízdných plynových komorách zabíjeni „životanehodní“ duševně a mentálně nemocní, především němečtí a rakouští pacienti. Dr. Widmann měl v plánu tento prostředek využít ve zdokonalené formě. V dosavadní praxi se jednalo o vzduchotěsné „maringotky“, do kterých byli nemocní uzavřeni a zadušeni za pomoci chemicky čistého oxidu uhelnatého, přepravovaného v tlakových lahvích. Taková smrt byla trýznivá psychicky, když oběti sledovaly první umírající ze svého středu. Tento způsob otravy nepůsobil fyzickou bolest v takové intenzitě, jak tomu bylo později v provizorních podmínkách východní fronty. Avšak nově plánované plynové vozy se měly odlišovat od těch původních svojí technologií, využitím jedovatého výfukového plynu. Pro výrobce měla změna tu výhodu, že bylo možné se vyhnout vysokým nákladům na zhotovení a přepravu plynu v lahvích. Zvláště v rozsáhlých východních oblastech by byl transport těžkého nákladu velmi problematický. Pro dr. Widmanna byla navrhovaná forma zabíjení velkou výzvou a jako zkušený chemik v ní viděl příležitost pro další vědecké pokusy ve prospěch nacistického režimu.

Druhý den ráno po tomto v podstatě neformálním setkání referoval Heess o možnosti nového funkčního zabíjení přímo Reinhardu Heydrichovi v sídle RSHA v Prinz Albrecht Strasse. Porada velení v nacistickém bezpečnostním úřadu dala zelenou hledání nové cesty zabíjení.

Arthur Nebe a první pokus

Pováleční vyšetřovatelé intenzivně pátrali po prvotním „hybateli“ myšlenky využít agregáty automobilů k hromadnému usmrcování lidí. Jak vyplývá z protokolů svědků, byl Widmann realizátorem nápadu, který k němu dorazil z východu.

Bylo tomu jen několik týdnů, co se valily masy nacistických vojáků do nitra Sovětského svazu. Jednoho dne na začátku září 1941 volal velmi nervózní Arthur Nebe do berlínského RSHA. Vyžadoval okamžitou konzultaci se svými bývalými kolegy a podřízenými z KTI. Problémem se pro něho stalo několik set duševně chorých pacientů, kteří nebyli evakuováni sovětskou armádou před příchodem jeho mužů z operační skupiny B. Nešťastníci zůstali v léčebných zařízeních v Mogilevu bez personálu a dalšího zabezpečení. Problém nastal s psychickou odolností mužů operační jednotky. Nebe nechtěl riskovat další odmítání poprav a hledal nejvhodnější řešení rychlé bezkontaktní smrti, jak to vyžadoval i Himmler.

Rozrušený Nebe přikázal dr. Widmannovi, aby se co nejrychleji odebral z Berlína do Minsku a přivezl s sebou čtvrt tuny trhaviny a nejméně sto metrů odolné hadice.23 Po konzultacích s veliteli luftwaffe a wehrmachtu Nebe usoudil, že jednou z cest by mohlo být zabíjení lidí trhavinou. Widmann se poradil s nadřízeným Heessem, načež pro jistotu nakoupili čtyři sta kilogramů výbušniny u berlínské firmy Westfälisch-Anhaltische Sprengstoff AG. Během hledání vhodného dodavatele tak velkého množství třaskaviny hovořili oba o využití plynu ke zničení co největšího počtu životů. Heess už několikrát rozebíral s Nebem nasazení plynových lahví s technicky vyrobeným oxidem uhelnatým, ale jejich transport do východních oblastí byl více než problematický. Nápad na využití výfukových plynů se zrodil pravděpodobně náhodou. Když se Arthur Nebe vrátil se svým vozem z jedné z inspekčních cest, zadříml v garáži se stále ještě nastartovaným motorem a pocítil důsledky začínající otravy na vlastní kůži. Nehoda mohla skončit pro Nebeho tragicky, kdyby se včas neprobral. Po této zkušenosti začal hledat cesty k využití i této nezvyklé, ale ve své podstatě naprosto jednoduché metody.

Widmann si do Běloruska vzal vedle trhaviny a rozbušek ještě kovem zpevněnou hadici. Na této cestě jej doprovázel laborant KTI Hans Schmidt, odborný znalec výbušnin, který o nastalých událostech vyšetřovateli obšírně vyprávěl. Podařilo se dohledat i řidiče nákladního vozu Alfréda Bauera, který si na neobvyklou cestu dobře pamatoval: Před nástupem cesty byl můj vůz naložen bednami s trhavinou a několika asi tři metry dlouhými drátěnými hadicemi. O důvodu cesty mi nebylo nic řečeno. Napřed jsem si nedělal žádné starosti, když byl můj vůz nakládán trhavinou, protože jsem byl už jednou v roce 1939 poslán do Varšavy k odstřelu nějaké stanice. Kvůli hadicím jsem sice dostal nedobrý pocit, ale žádné konkrétní představy o jejich využití jsem neměl. (…) U KTI byly neustále prováděny různé pokusy, které nám nebyly přesněji známy a jejichž účel jsme neznali. (…) a také jsem už slyšel fámu, že dr. Widmann měl ve Varšavě lidi zabíjet plynem.24

Do Minsku dorazila obě vozidla po dvoudenní cestě až k večeru. Krátce po příjezdu se Widmann a jeho kolegové setkali s Nebem, který Widmanna informoval o svém záměru zavřít skupinu duševně nemocných do upraveného bunkru a vyhodit jej do povětří. Widmanna to příliš nepřekvapilo, ale svoji tvrdost změnil následující den, když se ve skupině nacistických pohlavárů podíval do ústavu pro duševně choré na předměstí hlavního města. Na místě je už očekávaly dvě lékařky, jejichž původ nedokázali vyšetřovatelé po válce určit. Ženy musely vybrat pacienty, které považovaly za nevyléčitelně nemocné, zatímco si skupina prošla sály a prohlédla areál ústavu. Tím návštěva skončila.

Odpoledne téhož dne vyrazili Nebe, Widmann, Schmidt a snad i Nebeho pobočník Karl Schulz (vyšetřování účast K. Schulze neprokázalo a 18. července 1960 bylo jeho trestní stíhání zastaveno) do lesa jen stovky metrů za posledními domy Minsku. Na místě už čekaly další dva vozy plné ochotných pomocníků. Na malé mýtině byly dva bunkry sovětské protiletecké obrany, každý o rozloze tři na šest metrů, které zde evidentně postavili Rusové, než museli celou oblast opustit. Widmann a Schmidt vynesli deset beden, každá o velikosti pytle cementu, s třaskavinou z vozu a umístili je v jednom prázdném bunkru. V každé bedně bylo pětadvacet kilogramů výbušné látky. Šlo o původně zamýšlenou váhu dvou set padesáti kilogramů. Svoji úlohu při přípravě komentoval Widmann slovy: Já sám jsem dával na příkaz Nebeho pozor, aby bylo všechno svědomitě zařízeno, aby zvláště vedení a rozbušky byly v pořádku.25

Po této přípravě poslal Nebe Schmidta i Widmanna na kraj lesa, kde byl umístěn detonátor. Schmidt i Widmann tvrdili, že příchod obětí neviděli a že neznali ani jejich počet. Widmann se domníval, že jich nemohlo být více než deset. Detonátor připojili Widmann se Schmidtem a Nebe dal příkaz všem svým mužům, aby udrželi uzavírací kruh, ale chránili se před letícími střepinami. Pak nastal ohlušující výbuch. Střecha bunkru se explozí jen trochu nadzdvihla a pak se zbortila. Oblaka dýmu mohla unikat, protože se pod střechou nacházel kolem dokola průduch. Mrtvoly nebo části mrtvol jsem neviděl. Jestli a co Nebe kvůli odstranění mrtvol, popř. částí mrtvol nařídil, to nemohu říci. Pokus zřejmě nedopadl uspokojivě a Nebe přistoupil k druhému experimentu o den později.

Vyšetřovatelé však stáli před mlhavými výpověďmi Widmanna a Schmidta, aniž by dokázali nějak blíže ověřit jejich pravdomluvnost. Tři měsíce po výsleších obou hlavních aktérů se jim podařilo dohledat nečekaného svědka. Wilhelm Jaschke byl řadovým členem jednotky pořádkové policie, která však byla součástí operační jednotky 8, nasazené v Minsku a okolí. W. Jaschke ještě se svým přítelem museli zůstat několik dnů u proviantu, neboť nebyl k dispozici dostatečný počet zásobovacích vozů. Byly první zářijové dny a oba muži stále čekali na svoji jednotku: (…) jednoho dne odpoledne přišel jeden SD-mann k nám na kvartýr a rozkázal, že máme jít s ním. Jelikož jeden z nás musel bezpodmínečně zůstat u zavazadel a já jsem byl ze služebního hlediska nižší hodnost, odešel jsem s SD-mannem sám. Venku nechal stát vůz SD, ve kterém seděl ještě další člen jako řidič. Odjeli jsme mimo město k budově, která vypadala jako zařízení, které bylo obklopeno poměrně vysokou zdí. Zatímco řidič a já jsme zůstali ve vozidle na ulici, šel SD-mann do budovy. Po přibližně patnácti minutách vyjel ze zařízení malý, uzavřený a našedo natřený transportní vůz, podobný omnibusu VW. SD-mann k nám opět nastoupil a odjeli jsme k tři až čtyři kilometry vzdálenému zalesněnému místu kousek od města. Šedý vůz nás následoval. Zůstali jsme stát před zalesněným místem a z transportního vozu vystoupily dvě ženy ve stejnokroji sester, které jistě patřily k personálu zařízení. Tyto ženy si nasadily čepce podobné čepcům našich sester Červeného kříže. Tyto sestry zůstaly na místě. Se dvěma vozy jsme odjeli asi 80–100m kolem skupiny stromů, kde byly v zemi zapuštěné z dřevěných trámů postavené bunkry.

Už cestou z „Leninova domu“ k ústavu řekl SD-mann, že musíme odstranit duševně choré. Kam a co se s nimi má stát, na začátku neřekl. Když jsme nyní přijeli k bunkru a šedý transportér nás také následoval, bylo mi jasné, že se ve vozidle nachází duševně nemocní. Ve druhém bunkru bylo drženo pět židů, kteří, jak jsem zaznamenal z rozhovoru, byli z minského ghetta. Jak se tam těchto pět mužů dostalo, to nevím. Když jsme se později vrátili k oběma sestrám, stáli u nich dva další SD-mani, které jsem tam do té doby neviděl. Podle toho tam už musel dojet jiný automobil SD, který k bunkru dovezl těch pět mužů. Těchto pět židů a SD-mani museli odvézt osoby z transportéru do bunkru a tam je zavřít. Transportní vozidlo potom jelo ještě jednou k ústavu a přijelo po krátké době s dalšími duševně chorými k bunkru. Také tito lidé byli zavřeni v bunkru. Všeho všudy se muselo jednat o asi 25 osob. Dnes už nemohu říci, jestli se mezi nimi kromě mužů nacházely i ženy a děti. Nemocní byli oblečeni jednotně. Oblečení se stávalo podle mé vzpomínky z modro-šedivých pruhovaných košil a kalhot. Poté co byli tito nemocní zavřeni v bunkru, bylo pět židů hlídáno ve druhém bunkru.

Jak jsem už udal, byly bunkry postaveny ze dřevěných trámů. Vyčnívaly svojí vrchní částí asi 50–60 cm nad povrch země. Plocha podlahy bunkru byla podle mého odhadu asi 4×5 m. V horní části bunkru byly po stranách střílny, které byly zvenčí zabedněny. Přístup k bunkru se sestával ze dřevěných vrat, ke kterým přicházel zákop.

Poté, co nemocné osoby byly zavřeny v bunkru a těch pět židů bylo uvězněno ve druhém bunkru, jeli jsme se dvěma našimi vozy zpět ke stanovišti sester. Po asi dvou minutách ve směru od bunkru byla slyšet tupá detonace. Okamžitě jsme vyjeli směrem k bunkrům. Tam se nám nabídl i přes nastávající stmívání strašný pohled. Na bunkru, kde byli uvězněni nemocní, byla roztržena střecha, také dveře byly otevřeny dokořán. Asi polovina nemocných běhala před bunkrem nebo křičíc lezla po všech čtyřech kolem vchodu. Jestli byli lidé zraněni, nemohu říci, protože to nebylo ve tmě rozeznatelné. Pět židů muselo být nyní opět nápomocno tím, že nemocné opět dostali zpět do bunkru. Očividně tlakovou vlnou utržené stropní trámy musely být na rozkaz opět upevněny, samy o sobě nepoškozené dveře byly opět připevněny a zvenčí zpevněny trámem. Když jsme ty nemocné opět zavřeli v bunkru, už jsem věděl, že ti lidé mají být zabiti. V tomto okamžiku jsem ale ještě nevěděl, jak to bude probíhat. Poté co byli nemocní opět zavřeni v bunkru, odjeli jsme opět ke stanovišti u sester. Lidé od SD hovořili o tom, že první nálož byla příliš slabá a že nyní musí být zopakován pokus se silnější náloží. Od SD, kteří vyjeli se mnou, nikdo nepřinesl druhou nálož. Opět to potvrzuje moji domněnku, že na místě museli být ještě další lidé od SD, kteří se nechtěli ukázat, nebo které jsem zkrátka nezahlédl. Právě nastalá tma zde asi měla sehrát svoji úlohu. Poté co jsme se opět asi dvě minuty zdrželi u sester, následovala druhá a mnohem silnější exploze. Opět jsme jeli zpět k bunkru. Bunkr se zhroutil, bylo úplné ticho. Kusy mrtvol ležely rozesety a byly k rozpoznání kolem dokola nahoře ve stromech. Těch pět židů mělo zahrnout zbytky bunkru. Muži ale mezitím nějak unikli a uprchli, každopádně zde najednou nebyli. Protože mezitím padla úplná tma, nedalo se nic dělat a my jsme odjeli zpět do města. Ty dvě sestry odjely s námi. SD-man, který mne vyzvedl, odjel do svého kvartýru. Jestli s námi jelo ještě třetí vozidlo, to skutečně nedokážu potvrdit. (…)

Druhý den po zabití nemocných odjelo k rozstřelenému bunkru několik vozů SD s SD-many. I já jsem byl vyzvednut a jel jsem tam. Sundávali jsme části mrtvol z nižších partií stromů, kde byly dosažitelné a házeli jsme je do bunkru. Stejným způsobem jsme zacházeli s částmi mrtvol, které ležely na zemi kolem bunkru. Nedosažitelné části mrtvol, které visely v korunách stromů, tam byly ponechány. Bunkr byl nouzově zasypán a my jsme odjeli opět domů. Také tohoto dne tam byl SD-man, který akci předešlého dne řídil. On sám ale nepracoval, nýbrž zůstal sedět ve voze.26

Řidič Alfréd Bauer své pocity z akce popsal výmluvně: Co se stalo v Mogilevu a zvláště v Minsku mohu označit jen jako prasečinu. Kdybych věděl, co je plánováno, potom bych nikdy na tu cestu nenastoupil a našel bych už možnost přiřadit nějakého jiného řidiče možná v jiný den.27

Následující den dorazili Nebe a Widmann s doprovodem do Mogileva, kde sídlila část Nebeho štábu. Ráno si prohlédli psychiatrické zařízení, kde je opět přivítal zbylý personál, tedy rusky hovořící lékař a jeho dvě kolegyně. Jednou z nich byla pozdější svědkyně N. N. Akimova, jež uvedla jako datum experimentu 18. září 1941.28 Ošetřovna byla pro následující pokus příliš velká, ale ve stejné budově byla hned u vstupních dveří i menší místnost laboratoře. Bylo rozhodnuto, že tato malá místnost v přízemí bude vhodná pro uskutečnění dnes neuvěřitelného pokusu, který popsal řidič Alfréd Bauer: Z Minsku jsem jel do Mogileva, kde jsem u jedné budovy mimo Mogilev, která vypadala jako kolchoz, musel složit hadice. Tady jsem také potkal Schmidta, který se oháněl zednickou lžící a zazdíval otvory oken této budovy. Vzpomněl jsem si na zvěst o činnosti dr. Widmanna ve Varšavě a domníval jsem se, že i zde se bude zabíjet plynem. Druhý den jsem viděl, že to bylo uděláno. (…) Druhého dne ráno byla akce uskutečněna. Přítomen byl Nebe a v jeho doprovodu se nacházeli také policejní generál a několik důstojníků SS v hodnosti od Untersturmführera po Hauptsturmführera. Přišlo také několik lidí v hodnosti Scharführera nebo někdo z mužstva a také několik málo policistů. (…) Když jsme přišli, byla přimontována jedna z hadic, která se před tím nacházela u mne v autě. Připojena byla k jednomu osobnímu vozu. Jestli se jednalo o automobil, kterým jsem přijel já nebo Schmidt, to už nevím. V otvorech ve zdi se nacházely trubky, na které se hadice nechala pohodlně nasadit.

Nemocní se napřed v laboratoři nenacházeli. Byli přivezeni teprve dodatečně. Pamatuji si pouze povoz, kde našlo místo pět nanejvýše šest pacientů. Poté, co se pacienti nacházeli v bývalé laboratoři, byl na příkaz Nebeho nastartován motor osobního vozu, ke kterému byla přimontována hadice. Nebe vstoupil do budovy, odkud se bylo možné podívat zaskleným okénkem ve dveřích do uzavřené místnosti. Po pěti minutách vyšel Nebe ven a řekl, že není znát jakékoliv působení plynu. Ani po osmi minutách nebylo zjištěno žádné působení a ptal, co se má stát nyní. Nebe a já jsme nabyli přesvědčení, že vůz je příliš slabý. Nato nechal Nebe přimontovat hadici k nákladnímu vozidlu mužstva pořádkové policie. Poté trvalo už jen několik minut, než upadli lidé do bezvědomí. Oba vozy běžely ještě asi deset minut. Už jsem nebyl přítomen, když byli mrtví vyneseni. Nevím, jestli toho dne byli zplynováni ještě další duševně choří. Aniž by dr. Widmann tušil, že Alfréd Bauer popsal veškeré dění dost obšírně, snažil se shrnout události pouze do několika povrchních vět: Nebe nechal toho odpoledne zazdít okna a vyšetřil dva otvory pro přívod plynu. S Nebem nebylo co domlouvat. Bylo jasné, že tyto přívody musely být vynechány pro hadice. Kdo tyto práce udělal, nevím.

Arthur Nebe se konce války nedožil. Ve vědeckých i populárně-naučných článcích se o jeho osobě můžeme dočíst, že byl Hitlerovým odpůrcem a byl připraven se účastnit jeho svržení. Za svoji účast na atentátu na Vůdce 20. července 1944 byl popraven v Berlíně-Plötzensee 21. března 1945. Žádný z těchto faktů z něj však nedělá menšího nacistu, naopak – Nebe byl aktivním a přemýšlivým organizátorem zločinů. Když v květnu 1945 prohledávali Američané byty předních nacistických funkcionářů, vnikli i do soukromí Nebeho. V opuštěném, ale zachovalém bytě nalezli mnoho dokumentů, dopisů, záznamů a hromadu fotografií, v níž se nacházely dva snímky, které dokumentovaly první plynové komory na východním území. Výpovědi svědků se shodovaly ve všech detailech, kromě jediného – nikdo nebyl schopen označit místo, kde byla fotografie pořízena. Byla to psychiatrická léčebna v Minsku, nebo v Mogilevu?

Na obrázku je vidět pouze záď osobního a nákladního automobilu, z jejichž výfuků vychází potrubí vyvedená do otvorů ve stěně zděné budovy. Dvacet let po nalezení snímků se západoněmečtí vyšetřovatelé pustili do pátrání po původu těchto obrázků. Mravenčí práce přinesla brzy své výsledky.

Po úspěšném pokusu odjeli Nebe a Widmann s doprovodem do Smolenska, kde měl Nebe hlavní služebnu. V osobním rozhovoru rozebrali oba pokusy a jejich další praktické využití. Nebe musel podat Himmlerovi výslednou zprávu o dalším vývoji průmyslového vraždění. Ukázalo se, že zabíjení trhavinou je samo o sobě možné, ale prakticky, s ohledem na potřebné pracovní síly a množství výbušniny, jen minimálně využitelné. Za těchto okolností upřednostníme zabíjení výfukovým plynem, protože vozidla jsou všude k dispozici a protože může být využita libovolná místnost, jak konstatoval Widmann. Nebe poslal svůj závěr s tímto zněním do Berlína.29

Zpráva o nové metodě se mezi nacistickými pohlaváry roznesla rychlostí blesku, přestože se jednalo o zvláště tajnou říšskou záležitost. Podle vyšetřování byla dohledána první písemná zmínka o chystaném nasazení plynových „strojů“ z 25. října 1941. Dr. Erhard Wetzel, referent židovské otázky ministra pro východní území Alfréda Rosenberga, zaslal říšskému komisaři pro východ Heinrichu Lohsemu dopis, ve kterém jsou poprvé zmíněna „zařízení pro plynování lidí“. Dopis je označován jako tzv. „Gaskammerbrief“ (dopis o plynových komorách). O existenci vozů se v dopise hovoří jako o téměř hotové věci, přestože v garážích RSHA Rauff, Pradel a Wentritt teprve konstruují první nástavby a Widmann s týmem chemiků dělá rozbory plynu:

Týká se: Vaší zprávy ze 4. října 1941 ohledně řešení židovské otázky.30

S odvoláním na Váš dopis z 18. října 1941 Vám sděluji, že Oberdienstleiter Brack z Kanceláře Vůdce vyjádřil ochotu spolupracovat na výrobě požadovaných přístřeší stejně jako plynových strojů. V současné době nejsou uvažované stroje k dispozici v dostatečném počtu, musí být teprve vyrobeny. Protože podle názoru Bracka působí výroba strojů v říši mnohem větší potíže než na místě, považuje Brack za neúčelnější, když bezodkladně pošle svoje lidi, zvláště svého chemika dr. Kallmayera do Rigy, který tam vše zařídí. Oberdienstleiter Brack dále poukázal na to, že uvažovaný postup není bezpečný, proto jsou potřebná zvláště bezpečnostní opatření. Za těchto podmínek Vás prosím, abyste se obrátil na Vašeho vyššího velitele SS a policie na Oberdienstleitera Bracka v kanceláři Vůdce a poprosil jej o odeslání chemika Kallmeyera a další pomocné síly. Mohu poukázat na to, že Sturmbannführer Eichman, referent pro židovské otázky v RSHA s tímto postupem plně souhlasil. Podle sdělení Sturmbannführera Eichmanna mají být v Rize a Minsku zřízeny tábory pro židy, do kterých mají přijet i židé z říšského území. V současné době jsou evakuováni židé z říše, kteří mají přijít do Lodže, ale také do dalších táborů, aby pak byli později, pokud budou schopni práce, nasazeni při pracovních povinnostech na východě.

Podle stavu věci nejsou žádné pochyby, když židé, kteří jsou práce neschopní, budou s Brackovými pomocnými prostředky odstraněni. Tímto způsobem by pak mohly být události, jaké se odehrály při střílení židů ve Vilně podle předložené zprávy, a s ohledem k tomu, že se se střílením veřejně počítá i nadále, je sotva možné je dále schvalovat. Práce schopní budou naproti tomu transportováni na východ k pracovnímu nasazení. Že mají být při pracovním nasazení odděleni muži od žen je samozřejmé.

Vraťme se k dochovaným snímkům jednoho z prvních pokusů plynové komory. Vozy zobrazené na fotografiích měly rozpoznatelné poznávací značky a nákladní automobil nesl i viditelné interní označení jednotky. Vyšetřovatelé se snažili zjistit, ke které jednotce tyto automobily patřily. Vzhledem k tomu, že archiv wehrmachtu byl v závěrečné fázi války zničen při bombardování Berlína, nebylo možné dohledat záznamy o značení jednotek. Přesto se shodou okolností našel seznam poznávacích značek a dokonce i jednotliví řidiči, kteří v inkriminované době vozy řídili. Shodou okolností a díky mravenčí práci policie byl vypátrán Ernst Else, který byl velitelem vozového parku 1. setniny záložní policie 3. praporu v Mogilevu. Tato skupina sto padesáti mužů byla přidělena k operační skupině B a jejímu 8. komandu.31 Záložní policisté tohoto praporu sloužili výlučně pro potřeby 8. operační jednotky SS. Součástí byla dokonce malá skupina pomocníků, kteří pocházeli z okupovaných území a rozhodli se dobrovolně utvářet vyhlazovací politiku. Else vlastnil služební deník s podrobnými údaji o nasazení všech vozidel jednotky, včetně místa, jmen řidičů a účelu cesty. Ve služebním deníku nebylo uvedeno křestní jméno a vyšetřovatelé zjistili dva řidiče s příjmením Reinmann, kteří by přicházeli v úvahu. Fritz Reinmann válku přežil, kdežto o Alfrédovu osudu vypovídala jeho manželka-vdova.

První svědectví poskytl vyšetřovatelům Fritz, který jako řidič převážel v Białystoku židovské rodiny shromážděné na místním atletickém stadionu do šest kilometrů vzdáleného místa exekuce: Židé byli vysazeni asi padesát metrů před popravištěm a hroby. Místo střelnice bylo položeno na malé vyvýšenině. Já sám jsem až k popravišti nešel a viděl jsem události jen z mého stanoviště u vozidla. Nepamatuji si, jestli si oběti musely lehnout do hrobů, nebo jestli byly popraveny ve stoje. Ještě před tím, než jsem z místa popraviště odjel, bavil jsem s jedním židovským právníkem z Białystoku, kterého jsem před tím přivezl na svém voze. Tento žid hovořil velmi dobrou němčinou a mimo jiné mi vyprávěl, že studoval v Německu. O nastávající popravě jsme nepromluvili ani slovo.32 Během několika dnů zopakoval Reinmann svoji cestu několikrát. Automobilů naplněných lidmi bylo tolik, že popravčí komando vůbec nestíhalo osoby zabíjet. Jednoho večera tak zůstalo šest vozidel naplněno oběťmi, ale kvůli nastalé tmě byly popravy přerušeny a odloženy na ráno. Lidé tak čekali na svoji smrt namačkáni na korbě náklaďáků hlídáni policejní jednotkou. Reinmann si ráno chtěl projít místo exekuce: Za ranního rozbřesku jsem si chtěl prohlédnout místo poprav. Vyběhl jsem tedy na vyvýšeninu. Byl jsem vzdálen možná jen třicet metrů od mého vozidla, když ke mně přicházel žid, který byl těžce raněný. Viděl jsem, že má ustřelenou spodní čelist. Mohl ovšem ještě mluvit a řekl mi: ,zastřelit, zastřelit´. Poté, co mě žid takto oslovil, zavolal jsem na personál ostrahy u mého vozu: ,Tady je jeden žid, který chce být zastřelen.´ Nato k nám přiběhl jeden poddůstojník a vzal žida opět ve směru k hrobům. Mě osobně tato scéna tak zasáhla, že jsem nemohl jít dále k hrobům, nýbrž jsem šel zpět k mému autu. Domnívám se, že se tento žid za ranního rozbřesku vyhrabal z jednoho hrobu a bolestí svého zranění zmateně bloudil terénem. Poté co jej poddůstojník vzal zpět ve směru k hrobům, jsem krátce na to slyšel výstřel.

Reinmann měl při své účasti u pogromů a vyhlazovacích akcí desítky takových prožitků. Účastnil se také hrůz v Minsku, Mogilevu a Smolensku: Dotčeného dne jsem musel vézt čtyřikrát nebo pětkrát židovské muže, ženy a děti z Mogileva k protitankovým zákopům. Řidiči vždy otáleli, ale byli vždy donuceni. Když jsem byl příležitostně u protitankového zákopu, tak jsem viděl, jak Ukrajinci vytahují z automobilů děti, popadnou je za nohy a ve vysokém oblouku je hází do příkopu. Přitom do nich střílejí. Také jsem viděl, jak při příležitosti krátké přestávky běhal na mrtvolách v příkopu německý důstojník a dával svojí pistolí rány z milosti. Pravé peklo.

Ukázalo se tedy, že Fritz Reinmann nebyl hledaným řidičem nákladního vozu z fotografie. Automobil s registrační značkou Pol 51 628 řídil nadporučík Alfréd Gerhard Reimann, jednatřicetiletý policista a otec dvou dětí, který sloužil u 1. setniny 3. praporu záložní policie v Mogilevu.33 Řidiče vozu tedy vyšetřovatelé dokázali identifikovat, ale stále panovaly silné rozpory mezi svědky o místě pořízení snímků. Očití svědci prvního experimentu v Mogilevu, Alfréd Bauer a Hans Hasse, rozhodně popírali, že by snímky zachycovaly situaci v léčebně v Mogilevu. Jejich hlavním argumentem bylo to, že budova laboratoře byla roubená, zatímco na snímcích je vidět zděná stěna, naopak dr. Widmann viděl zazdívání oken. Vysvětlení podal majitel služebního deníku řidičů Else, který vysvětlil, že nákladní vůz s Reimannem byl nasazen výlučně v Babrujsku. Dochované fotografie tak ukazují ještě další místo experimentů, než byla mogilevská psychiatrická léčebna. Jednoznačně se jedná o první provizorní stacionární plynové komory, využívající principu spalovacích motorů.

Výrobní proces

Pro čtenáře je často obtížné vyznat se ve jménech a osobách nebo v jejich služebním postavení. Vzhledem k tomu, že následující jména jsou podstatná, protože uvedené osoby vyvinuly a vyrobily první plynové komory, uvádím je pro snazší orientaci v sestupném pořadí na začátku kapitoly.

Někdy v září 1941 pověřil Reinhard Heydrich velitele skupiny II D RSHA SS-Oberstrumbannführera Waltera Rauffa, aby u svých podřízených zjistil, jestli je možné v dílně RSHA navrhnout a vyrobit vzduchotěsné skříňové nástavby. Rauff v té době neustále cestoval mezi Prahou a Berlínem, neboť Heydrich právě nastoupil do funkce zastupujícího říšského protektora a bylo nutné vést konzultace osobně. Jako zpravodajský důstojník vytvářel Rauff v protektorátu zdokonalenou síť spojení říšské a protektorátní bezpečnostní služby, podobně jako tomu učinil už na začátku tažení do Polska a Norska. Nedochovalo se mnoho svědectví o vnitřních vazbách a rozporech v úřadu RSHA, ale Rauff byl každopádně jedním z mužů v nejbližším okruhu mocného šéfa tohoto úřadu. Bylo zřejmé, že o Heydrichův post v RSHA byl značný zájem. Není se čemu divit, protože člověk na pozici vrchního velitele měl dokonalý přehled o celé ovládané společnosti, od nejvyšších politických pater, přes každodenní stížnosti a názory řadových občanů ve zprávách SD, po situaci uvnitř koncentračních táborů.

Rauff vyšetřovatelům prozradil i některé postřehy ze zákulisí Heydrichova politického života, které jsou zvláště pro českého čtenáře zajímavé: Heydrich byl šíleným ctižádostivcem, lišákem, který byl krajně nedůvěřivý a který nesnesl nikoho vedle, natož pak nad sebou. Navíc byl člověkem, který neuměl prohrávat. A ne pouze ve hře. Tomu odpovídal velmi obtížný vztah mezi ním a všemi ostatními osobami, které stály mnohem výše, jako kupř. Streckenbach. Mohu zopakovat pouze svoji předešlou výpověď, že čestný a přímý člověk jako právě Streckenbach působil na Heydricha přímo šokem. (…) [Heydrich byl] Mstivý člověk, mimořádně rychlého úsudku, vždy přesně informován. Vynášet sporné otázky nemělo smysl – pevně stál na svých rozhodnutích, které šly často proti každému rozumnému úsudku – při sporech měl tvrdá a nespravedlivá vyjádření až do urážky protivníka, bez šance oponovat. (…) Pouze na základě mé osobní zkušenosti mohu říci, že uvedená charakteristika je trefná a mohu kupříkladu uvést, že v Praze při návštěvě státního prezidenta se vyjádřil, že mu nepůjde naproti dál než jen k určitému místu a při tomto názoru také zůstal, přestože mu mladý muž z říšského ministerstva zahraničí, který byl pověřen vedením protokolu, řekl, že musí jít prezidentovi vstříc mnohem dále. (…) Na druhou stranu je úplně správně, že Heydrich uměl být velmi šarmantním a laskavým hostitelem.34

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Stroje na smrt.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.