MONIKA MEŠKOVÁ

SLZY MI NESLUŠÍ

Tribun EU

2014

Postavy i děj příběhu jsou dílem fantazie a jakákoliv podobnost se skutečností je čistě náhodná.

© Monika Mešková, 2014

Cover illustration © Lenka Pavelková Knapiková, 2014

…manželství je jako loterie.

Nikdo nesmí počítat, že on to bude, kdo vyhraje…

Guy de Maupassant

„Celý, nebo poloviční?“ zeptá se řidič autobusu, vesele zamrká a usměje se. Nina už si zvykla, že s ní flirtuje pokaždé, když ji veze z práce domů, že má dvojsmyslné narážky na její mladistvý vzhled a občas se zeptá, kdy s ním půjde konečně na kafe. Nemá to ráda. Neví, co má v tu chvíli odpovědět, aby ho neurazila, a tváří se vždycky rozpačitě. Byla vychovaná ke slušnosti za každých okolností, k lásce k lidem (ke všem lidem) a taky k zásadě neříkat svůj názor nahlas. Takže drží jazyk za zuby a nesouhlasně bručí jen v duchu. Mám svého manžela, máme se rádi a nezahýbáme si, za to bych dala ruku do ohně, pomyslí si pokaždé to samé, ale neřekne nic. Co si o sobě vůbec myslí? Nos má porostlý černými dlouhými chlupy. Vypadá jako čert. To nemá doma zrcadlo? Jistěže má. Holí se, to je vidět. Tak proč si taky neoholí ten čertovský nos?

Uvnitř zase není k hnutí. Cestující se postrkují a šlapou si po nohách. Dnes má Nina všeho po krk. Nejdřív ji na poště naštvala neznámá paní. Tvářila se jako madam, v jejím výrazu byla kapka povýšenosti, ale v očích Niny to byla prostě typická baba – sebevědomá až hrůza, v pytlových šatech z roku raz dva, štiplavě páchnoucí potem, ověšená levnou bižuterií, s účesem, který by se mohl jmenovat tři barevné štětky. Baba všechny předběhla, nahrnula se rovnou k přepážce a ještě Nině vynadala, že neumí stát správně na modré čáře. Nina vůbec neotevřela pusu na svou obranu. Mám ráda Karla, Ladu, citáty a bramboráky a to mi musí stačit ke štěstí, řekla si pro sebe. Nesmím se nechat rozčílit, slibovala si marně. Uplynulo totiž sotva deset minut, než jí hnul znovu žlučí tentokrát pan Fenykl v supermarketu. Není nic horšího než starý protivný chlap, který při čekání u kasy do člověka před sebou neustále šťouchá svým vozíkem, jako by bylo ještě místo, kam se posunout. Blbec, pomyslela si, když se na něj zamračeně ohlédla.

„Co to je?“ zeptal se onen muž u pokladny, když už si Nina ukládala nákup do tašky.

„Fenykl,“ odpověděla slečna a dál ojížděla zboží čtečkou.

„A jak se to vaří?“ dotíral.

„To já nevím. Proč to kupujete, když nevíte, na co to je?“ zeptala se pokladní otráveně.

„Proč to prodáváte, když nevíte, jak to mám uvařit?“ zvyšoval hlas pan Protivný Fenykl, ale dívka za pokladnou se s ním nemazala.

„Tak chcete to, nebo ne? Nezdržujte tady lidi a vařit se naučte doma!“ štěkla po něm, i když byl viditelně o dvě generace starší. Čtečka pípla a fenykl se odkutálel do odkládacího boxu ke zbytku nákupu toho protivy.

Nina moc dobře ví, že se neumí bránit jako tahle slečna za pokladnou a neozve se, když je potřeba. Za pár let jí bude čtyřicet a celý dosavadní život poslouchá jen chválu na to, jak je hodná, příjemná a ochotná pomáhat ostatním. Poslední dobou ale přemýšlí, jestli její dobrácká povaha nehraničí spíš s hloupostí. Měla by být aspoň trochu tvrdší, protože má pocit, že typický český blbec se přemnožil a číhá na každém kroku. Proč tak často potkávám blbce? zeptá se sama sebe. Kdo jim o to stojí? A jak mám s nimi bojovat? pomyslí si cestou domů v dusnu autobusu. Lékárny jsou plné různých léků, doplňků a zázračných pilulek. Na rýmu, na kašel, na větší prsa, na potenci a tak dále, ale lék na blbce ještě nikdo nevymyslel. To by byl kšeft! Takový lék Antiblbec nebo Exblbec by se přece musel skvěle prodávat. Otázkou ale je, jak přesvědčit blbce, aby si lék vzal. Tříbarevná hlava ani Fenykl by jistě neuvěřili, že jim chce dát Nina bonbón. A co takhle vymyslet dálkový ovladač na blbce? Prostě je jednoduše vypnout. Jenže je tady další problém. Nina dobře ví, že není tak pohotová jako kdejaký blbec. A než by stačila vytáhnout dálkový ovladač, byla by dávno vypnuta blbcem, který by si opatřil ovladač jako první, protože by byl přesvědčený, že všichni ostatní jsou blbci.

Cesta ze Zlína rychle utekla a přeplněný autobus pomalu brzdí před zastávkou na napajedelském náměstí. Nina z okénka poznává modré šaty i blonďatou hlavičku Lady. Je krásný slunečný pátek a poslední školní den. Lada hledá očima mezi cestujícími svou maminku a usmívá se. V rukou svírá vysvědčení ve fólii, kterou jí večer Nina nachystala spolu s kytičkou pro paní učitelku. Určitě zas nese samé jedničky, pomyslí si hrdě Nina a zamává Ladě přes špinavé sklo. Konečně se protlačí mezi upocenými lidmi z toho parna ven, zhluboka vdechne čerstvý vzduch a obejme dcerku.

„Mami, hned se podívej!“ strká Lada vysvědčení Nině před oči a celá září.

„Krásné, mám z tebe radost a táta tě taky pochválí, až přijede,“ pohladí dceru po jemných vlasech. Má je jako chmýří z odkvetlých pampelišek, pomyslí si a srdce se jí zachvěje něhou.

Malá ručka Lady automaticky vklouzne do ruky maminčiny a Ninu napadne, že za pár let už spolu takhle chodit nejspíš nebudou. Než se změní z holčičky na slečnu, než přijde puberta, musí si naplno vychutnávat to příjemné teplo v dlani.

„Ale do cukrárny můžeme jít hned, nemusíme na tatínka čekat!“ prohodí Nina, přestože je unavená z práce. Vnímá spokojeně radost své dcery.

U zmrzlinového poháru se šlehačkou si povídají. Lada vypráví, jaké měly spolužačky šaty, kolik kytek dostala paní učitelka, kdo na kytičku zapomněl a kdo měl pěkné nebo naopak škaredé vysvědčení.

„Doma mám pro tebe překvapení,“ prozradí Nina, když se vydají z cukrárny procházkou domů, a těší se, co bude Lada říkat na své první rádio s CD přehrávačem.

Lada poskakuje po zaprášeném chodníku, a když už jsou skoro doma, rozběhne se k brance.

„Babí, babí, pojď se podívat na moje vysvědčení!“ zavolá na babičku Miladu, která sedí na lavičce na zahradě mezi keři.

„No tak se hned nechlub, to není pěkné,“ zahučí babička. „Děláš to přece pro sebe. To je povinnost nosit pěkné známky. Co by z tebe bylo, kdyby ses neučila?“ ušklíbne se.

Milada pochválit neumí. Možná ani nechce. Podívá se sotva jedním okem a dál si luští křížovku. Nějaké vysvědčení ji vůbec nezajímá, i když ho donesla jediná vnučka, kterou má. Mohla by se aspoň snažit, nebo zájem předstírat, koupit Ladě čokoládu, pohladit ji, usmát se, pomyslí si Nina, když pozdraví tchýni. Milada ale chtěla pouze a jedině vnuka – pokračovatele rodu – a dává to náležitě najevo při každé příležitosti. Tím, že Nina porodila dceru, velice svou tchýni zklamala.

„Udělej mi kafe a dones mi ho sem. A víc mléka než posledně!“ poroučí Milada místo odpovědi na pozdrav.

Nina se taky těšila na kafe. V práci měla dvě, ale v kanceláři nad rozdělanou prací si ho nikdy tak nevychutná jako doma. Musí být stále soustředěná u počítače, když píše, nebo přilepená na telefonu, když shání témata, kauzy a rozhovory do své krimirubriky v redakci zlínských novin. Těšila se, že si doma odpočine, a zatím to vypadá, že bude zase skákat kolem Milady, která je už léta doma a do práce nechodí. Nejdřív ji ochotně živil tchán, a když pak zemřel, vyřídila si invalidní důchod. Nina se nikdy neptala, jak tak zdravá a vitální žena může pobírat důchod, ale je přesvědčená, že Miladě zkrátka nic není. Ve svých padesáti osmi letech vypadá skvěle. Neustále upravená, s nalakovanými nehty a natupírovaným účesem, sleduje televizní seriály, čte módní časopisy a luští křížovky. A taky vysedává na zahradě, na které nehne ani brvou a všechnu práci nechá vždycky na své snaše. Nina nachystá dvě kávy do hrnků, ale než zapne varnou konvici, zajde se svým dárkem za Ladou, která už mezitím odběhla do svého pokoje.

„Jů, moc děkuju, mami, to je parádní,“ raduje se Lada, zaklání s veselým smíchem hlavu a dává si rádio na poličku u postele. Prohlíží si pár cédéček, která našla na dně krabice.

„Napíšu Šárce, ať pošle Nikolku, a můžete si spolu poslouchat písničky. Já vám potom udělám palačinky,“ řekne Nina a vnímá jiskřičky v očích svého blonďatého miláčka.

Lada ale mámu už vůbec neposlouchá a zkoumá tlačítka na přístroji. Nina se usměje, u srdce ji zahřeje zvláštní příjemné teplo, jako vždycky, když udělá radost dárkem. Když byla sama dítětem, kromě maličkostí na Vánoce a k narozeninám dárky nedostávala. Rodiče věčně neměli peníze. Moje dcera tohle nikdy nepozná, slibuje si Nina, odešle zprávu Šárce a vrátí se do kuchyně k přípravě kávy.

„To je dost, že jdeš, že ti to ale trvalo,“ rýpne si Milada jízlivým tónem, na Ninu se ani nepodívá a dál zírá do svého časopisu.

Nina postaví kouřící hrnek na zahradní stolek a beze slova odchází, jen v duchu si myslí své. Když jsi, Milado, nepříjemná, tak máš chraplavý, krákoravý hlas. Jestlipak už ti to někdo řekl? Krákorala stará vrána, krákorala na havrana. Tu básničku jsem ve školce vždycky nenáviděla a teď se mi v mysli vrací. Občas mám velkou chuť nakapat ti do kávy projímadlo. Musí se při té myšlence usmát. I když ví, že takové zlomyslnosti není schopná, tak představa Milady skučící na záchodě ji dokáže vždycky pobavit. Naučila se tuto tajnou představu využívat ve vypjatých situacích a velice jí pomáhá zvládat vrtochy své tchýně. Jednou tuto metodu využila i v práci, když byla pozvaná na kobereček ke svému egoistickému šéfovi, a fungovalo to skvěle. Nechala si nespravedlivě vynadat s úsměvem.

Konečně si v obýváku sedne do svého houpacího křesla, pustí si relexační hudbu a popíjí kávu. Zase jeden z mnoha víkendů bez Karla. Je tu bez něj smutno a Milada je protivná. Nesmím večer zapomenout zamknout dveře do patra. Posledně, když byl Karel na montáži, ji tchýně vyděsila k smrti, když chodila v noci potmě po její kuchyni. Nina byla přesvědčená, že má v bytě zloděje, a tak vzala první věc, která se jí dostala do ruky, a hodila. Chceš mě zabít? křičela tenkrát Milada s výmluvou, že hledá čaj, který jí právě došel. Nina si tenkrát lámala hlavu otázkou, jestli je to od tchýně schválnost, nebo bezohlednost, a taky ji trápila představa, co by se asi stalo, kdyby ji trefila tou mosaznou sochou Buddhy do hlavy.

V sobotu si udělám den jen pro sebe. Dám si voňavou koupel, zábal na vlasy a pleťovou masku. Lada bude u Nikolky, jistě budou spolu probírat, co je asi čeká letos na táboře. A v neděli už budeme balit věci. Hlavně si nesmím nechat zkazit od Milady celý víkend. Z reproduktorů se ozývá burácení moře a křik racků. Nina na chvíli přivře oči a představí si, že stojí na útesu u moře. Vidí racky kroužit kolem své hlavy, na nohách ucítí kapky vody, které na ni dopadají z tříštících se vln, a celou její mysl ovládne konejšivý klid a harmonie.

– – –

„Dobrý den, paní Hájová. Jsem poručík Jahoda a nesu vám bohužel špatnou zprávu. Váš manžel zemřel, upřímnou soustrast,“ řekne policista stojící v nemocničním pokoji s pohledem upřeným na ženu na bílém lůžku. I když má otevřené oči, tak vypadá, že spí. Podávanou ruku nepřijme, ani se na něj nepodívá, nepohne se. „Paní Hájová, slyšíte mě?“ Až se jí vrátí do tváří zdravá barva, může to být velice hezká žena, pomyslí si poručík. Prohlíží si blond mikádo, které jí lemuje drobný jemný obličej a její oči, které mu připomínají modré duhové kuličky.

„Před chvílí se probudila z narkózy, dejte jí čas,“ radí lékař středních let, stojící vedle postele. „Přijďte později,“ dodá vzápětí nekompromisně a ukáže poručíkovi pohybem ruky dveře. Společně vyjdou na chodbu nemocnice.

Takový ošklivý sen, pomyslí si Nina. Uslyší slabé sténání a pozná v něm svůj vlastní hlas.

„Chcete něco proti bolesti?“ ozve se u její hlavy. Zaostří přes řasy milý obličej zdravotní sestřičky, který se k ní sklání a svou mimikou naznačuje jisté obavy a díl soucitu. Bolest Nině pulzuje v břiše.

„Ano, chci. Děkuji vám,“ zašeptá. Proč mě pořád někdo budí, proč mě nenechají spát?

„Jak se cítíte?“ zeptá se sestra, vezme Ninu za zápěstí a měří jí pulz. „Přijela jste za minutu dvanáct. Perforace slepého střeva není žádná legrace. Chvilku si u nás poležíte. Musela jste mít velké bolesti a horečku, proč jste nešla k lékaři?“ šeptá ta dívka s dlouhými vlasy barvy zralého obilí.

„Šla jsem k lékaři. Přece mi zavolal sanitku, která mě odvezla sem, do zlínského špitálu,“ zaloví Nina v paměti, co se vlastně stalo, ale znovu se ztratí ve snech.

Spala klidně pod vlivem léků až do rána, kdy ji nejdřív vzbudila sestra, aby jí změřila teplotu, a později lékařská vizita o pár hodin později.

„Paní Hájová, je mi velice líto, ale musí s vámi mluvit někdo od policie,“ poznamená po vizitě lékař s čokoládovýma očima.

„Prosím?“ Nina cítí, jak má suché a popraskané rty.

„Dohlédnu na to, aby vás dlouho netrápil,“ slíbí doktor a odchází z pokoje. „Můžete jít dál,“ vpustí dovnitř muže.

Uniforma z jejího včerejšího snu dostane náhle reálnou podobu a usedá na židli k její posteli.

„Jsem poručík Jahoda a potřebuji vám položit pár otázek,“ vysvětluje a kontroluje přitom Ninu očima, jestli jej vnímá. „Bohužel je to nutné, tak se to prosím vás snažte vydržet. Takže… vy jste paní Nina Hájová, bydlíte v Napajedlech, ulice Na Kapli.“

„Ano, to souhlasí.“ Tolik by se chtěla napít.

„Paní Hájová, teď musíte být hodně statečná. Váš manžel měl včera ráno poblíž Napajedel autonehodu a bohužel zemřel,“ poručíkova podávaná ruka zůstala znovu bez povšimnutí.

„To je nesmysl, to určitě není můj muž. To bude jistě nějaký omyl, Karel je v Německu. Vlastně je tam pracovně už od minulého pondělí,“ brání se Nina tichým hlasem a podívá se poručíkovi upřeně do očí.

„Opravdu je mi líto, ale včera v Německu nebyl. Vyboural se, když sjížděl kopec z obce Žlutava.“ Ačkoliv je z práce za všechna ta léta služby u dopravní policie zvyklý na ledacos, a na oznamování tragických nehod zvláště, tentokrát musel na chvíli odvrátit zrak. Má v očích opravdový děs, pomyslí si na okamžik, než je schopen pokračovat ve vysvětlování té hrozné situace. „Podle předběžného šetření vašemu manželovi spadla za jízdy pod nohy termoska s kávou, a když se pro ni shýbal, tak sjel ze silnice a narazil do stromu.“

Nina na něj tupě zírá a v hlavě má prázdno. Chtěla by něco říct, ale nejde to.

„Problém je, že jsme u něho našli léky, po kterých by řídit nejspíš neměl. Samozřejmě ještě nevíme, jestli si je vzal, nebo ne. Vy nám s tím nemůžete pomoct? Měl váš muž nějaké zdravotní problémy?“ Poručík Jahoda ze sebe vysypal všechny otázky a Nině se mírně ulevilo. Teď už je jí jasné, že to nemůže být její manžel.

„Karel nikdy nepije kávu, termosku jsme doma nikdy neměli a léky taky žádné nebere, takže jistě chápete, že to nemůže být on. A říkám vám znovu, že je na montáži,“ usměje se Nina úlevou.

„Paní Hájová, mrzí mě to, ale vaše tchýně identifikovala svého syna s naprostou jistotou. Hledali jsme na adrese z jeho dokladů příbuzné a ona s námi hned jela, aby…“ nedokončí větu, pokývá hlavou a načmárá si něco do deníčku.

„Milada?“ užasne na chvíli Nina. „Chci ho vidět, dokud ho neuvidím na vlastní oči, neuvěřím vám ani slovo,“ odvrátí vzdorovitě hlavu a zamračí se tak, až se jí mezi obočím objeví hluboká vráska.

„Teď nemůžete nikam chodit, ani byste nevstala. Až to vaše zdraví dovolí, zařídím to. To víte, musíme nehodu pořádně prošetřit,“ tiskne jí konečně ruku a křečovitě vstává.

„Co to bylo za léky?“ zašeptá ještě Nina, než poručík dojde ke dveřím pokoje.

„Antidepresiva. Musíme zjistit, jestli měly vliv na soustředění a řízení vozu. Přijdu za vámi zase zítra,“ odchází a nechává Ninu samotnou, bolavou, zcela zmatenou a podrážděnou.

Antidepresiva? Takový nesmysl, Karel je klidný a vyrovnaný člověk, pomyslí si ta jindy silná žena, která teď leží bezmocná a slabá, odkázaná na cizí pomoc. Vzpomíná, co se to vlastně včera stalo.

Bylo pondělí. V práci si vzala den dovolené, aby mohla Ladu vypravit na tábor. Uvědomí si, že ji bolelo břicho, ale snažila se bolest vydržet. Teprve pak, až jí odjíždějící autobus plný mávajících dětí zmizel z dohledu, došla z posledních sil v doprovodu Šárky na zdravotní středisko. Musela přece Ladu doprovodit k autobusu, dát jí pusu, obejmout ji. Věděla, že tchýně by jí určitě nepomohla, a doprošovat se nechtěla. Než s Ladou odešly k autobusovému nádraží, na stole v kuchyni nechala lístek, že pak musí zajít k lékaři.

Po smrti tchána lpí Milada na Karlovi, jako by mu bylo deset roků. Trvá to už osm dlouhých let. Osm let přetvářky a osm let Karlových služebních cest do zahraničí. Nemohl si přece nechat ujít takovou příležitost. Když našel odběratele na svůj krásný originální nábytek v Německu, byl doslova v sedmém nebi. Svou tchýni se Nina naučila respektovat a chovat se k ní slušně. Nikdy se však nenaučila mít ji ráda. Milada Nině totiž nikdy neodpustila, že si ji Karel vzal. Její mazánek a jedináček zatoužil po náruči ženy, výměnou za tu maminčinu. Kdyby mohla, nosila by mu do postele teplé kakao jako v té praštěné reklamě, sama by mu dělala svačiny, možná by mu chtěla ve vaně mýt záda a na záchodě utírat zadek. Dva týdny, když je Karel s rodinou pohromadě, perfektně předstírá, že má snachu ráda, ale když Karel odjede na montáž, zbytek měsíce umí být nesnesitelná. Nina nemá ve zvyku žalovat. Bydlí v jejich domě a ví, co je vděk a pokora. Je moc ráda, že má útulný a klidný domov s milovaným mužem. A tak Karlovi nikdy nic o problémech s jeho matkou neřekla. Doposud byla vděčná za to, že má skvělou dceru a dobrého manžela, a to jí stačilo k životu. A když si občas ve slabé chvíli Karlovi postěžovala, že ho má pro sebe jen čtrnáct dní v měsíci, škádlíval ji, že začne jezdit s kamionem a bude to ještě horší. A tak byla vděčná, že se na něj může neustále těšit. A teď jí chce někdo namluvit, že o něj přišla?

„Chcete něco na spaní?“ sestřička vypadá jako anděl a taky se tak znenadání zjevuje. Chybí jen křídla.

„Vždyť spím skoro celý den, na chvíli se proberu a pak zase usínám,“ odmítne Nina prášky, ale když se blíží noc, nemůže usnout. Musí myslet na Karla.

Co když je to pravda? Co když se nespletli? Kafe ale opravdu nikdy nepil. Vždycky se smál, jak můžu zvládnout tři hrnky silné kávy za den. K čemu by měl termosku? Žlutava je jen kousek od našeho města, ale nikoho tam neznáme. Nedává to smysl. A kde je Vladan? Měli přece odjet spolu. Nině hučí v uších. Hlava se jí změnila v úl plný včel, které najednou bzučí jak o závod. Hraje si s představou, že by dál žila pod jednou střechou jen s Ladou a s tchýní, s představou, že je z ní rázem vdova, a ta představa se jí vůbec nelíbí. Je děsivá až hrůza.

„Změříme teplotu,“ řekne potichu sestra a podá Nině teploměr.

„Už zase?“ Připadá jí, že tu musela být před malou chvílí, ale hodiny na protější zdi ukazují půl šesté ráno.

„Pěkně nám to klesá, to je dobře. Spěte ještě,“ poroučí milým, skoro dětským hlasem a cupitá pryč z pokoje.

To se jí řekne, spěte, jako by to šlo zařídit na povel. Můj Karel určitě žije, dnes už je středa, takže pozítří přijde do špitálu na návštěvu s kytkou, hned jak se vrátí z Německa. Má se přece vrátit v pátek. Kde mám vůbec všechny věci? Kabelku, doklady, mobil… Šmátrá ve skříňce u postele. V pokoji je šero, ale telefon pozná v kabele po hmatu. Je skoro vybitý, zbývá poslední čárka. Musím napsat Šárce, musím ji poprosit, aby zašla za Miladou a požádala ji, aby našla v komodě na chodbě moji nabíječku. V prvé řadě ale musím napsat šéfovi, že jsem v nemocnoci. Bez telefonu bych byla vyřízená. Nemohla bych poslat zprávu Ladě, nemohla bych jí popřát večer dobrou noc, nemohla bych zavolat Karlovi a říct mu, že jsem v nemocnici. První zpráva odletí do redakce, druhá nejlepší přítelkyni. Nina volí popaměti manželovo číslo. „Litujeme, volané číslo je momentálně vypnuté, nebo nedostupné, opakujte volání prosím později.“ Monotónní hlas operátora poslouchá dokola tak dlouho, až displej zhasne.

Nina zavře oči a pod víčky si přehrává seznámení s Karlem jako film. Bylo jí tehdy dvacet pět let, když ho prvně uviděla před malou starou chaloupkou v Záhlinicích, kde bydlela s rodiči. Vykláněl se z okénka dodávky a ptal se, kde bydlí Adámkovi.

„Jste jen o dva domy vedle,“ řekla tehdy Nina a dál se marně pokoušela přesvědčit tátu, aby se neválel na zemi a šel dovnitř, ale byl tak ožralý, že ji vůbec nevnímal.

Sama nikdy nechápala, jak je možné, že opilci vždycky trefí domů. Mockrát si přála, aby táta jednou netrefil, aby se ztratil a už nikdy nepřišel, a pak ji trápily výčitky svědomí.

Máma byla tehdy zalezlá, styděla se vystrčit nos. Karel vyskočil z auta a pomohl Nině odtáhnout tátovo bezvládné tělo do předsíně. Pohladil ji a dal jí svoji vizitku. Výroba a montáž nábytku Karel Háj Napajedla, stálo spolu s telefonním číslem na zelené kartičce zlatým ozdobným písmem. Nina tehdy žádnou vizitku neměla a neměli doma ani telefon, natož pak mobil. Byla to zatím pořád drahá věc nad její možnosti. Musela věčně pomáhat mámě platit tátovy dluhy z hazardu a chlastání.

„Mami, odejdi od něj. Pojď, sebereme se a odjedeme, třeba na nějakou levnou ubytovnu, ale konečně budeme mít pokoj,“ prosila ten večer mámu jako už mnohokrát předtím.

„To není tak jednoduché. Víš přece, jak mám ráda svůj domov, ve kterém žiju už tolik let. Jinde už bych si nezvykla. Ať se odstěhuje táta.“

Máminy argumenty byly směšné. Jaký byl tohle domov? Jak se jí mohlo líbit v domě bez lásky, bez vztahu a porozumění.

„Kam by šel? Nikdy neodejde, a ty to dobře víš. Ty totiž vůbec nechceš, aby odešel!“ odsekla Nina podrážděně mámě, ale ona už nechtěla nic slyšet.

„Jestli se ti tady nelíbí, tak běž! Nikdo tě tu držet nebude,“ odpověděla dceři ukřivděně.

Nina měla pocit zodpovědnosti. Přece ji tady nemůžu nechat, říkala si tak dlouho, až skončila na pokraji sil u psychiatra.

„Vaše matka je dospělý a svéprávný člověk. Tenhle osud si vybrala sama, pokud nechce od manžela odejít, je to její věc, ale vy nejste povinna sdílet s ní její trápení. Měla byste se od rodičů odstřihnout a začít žít jinak a jinde,“ radil jí pan doktor a ona musela uznat, že má pravdu.

Tak tedy odešla z domova. Našla si na inzerát podnájem ve Zlíně.

„Nemůžu to pronajmout, slečno, s dědkem nechce nikdo bydlet,“ zažertoval tehdy při prohlídce domu s milým úsměvem pan Hrabal a Nině připadal od prvního okamžiku jako dědeček z pohádky.

První týden po nastěhování brečela každý večer do polštáře. Trápily ji pochybnosti, jestli se zachovala správně, a taky ji překvapil stesk, který cítila. V pokojíčku „Kouzelného dědečka“, jak si ho tajně pojmenovala, čekala na chvíli, kdy konečně pochopí, že odejít od rodičů nebyla zrada, ale pud sebezáchovy.

Pan Hrabal už byl v důchodu a pronajal jí pokoj ve svém baťovském půldomku doslova za pakatel. Nemusela už dojíždět do práce. V životě zatím nepotkala hodnějšího člověka. Byl droboučký, s hustou bílou hřívou a vlídnýma modrýma očima a pořád se usmíval. Pomáhala mu v domě, chodila nakupovat. Byl úplně sám. Žena mu zemřela před mnoha lety a děti spolu nikdy neměli. Říkával, že si vždycky přál mít takovou dceru nebo vnučku, a tak mu Nina začala říkat dědečku. Poctivě šetřila z platu redaktorky na telefon. Když si pak konečně nesla z obchodu vysněný mobil, zelená vizitka Karla Háje byla už pořádně pomuchlaná. Od jejich setkání uplynuly čtyři měsíce. Toužila mu zavolat dřív, ale ne z práce. Chtěla u toho být sama. Vyťukala ten večer nedočkavě ve svém pokoji jeho číslo.

„Haló,“ ozval se příjemný hlas a ona okamžitě típla hovor.

Srdce jí splašeně bušilo a neviditelné ruce jí svíraly hrdlo. Čtyři předešlé měsíce měla před sebou obraz jeho tváře. Tmavě hnědé hluboké oči lemované hustým obočím, malý nos a pěkně vykrojená ústa, černé vlasy sahající tak akorát k límečku. Ruce měl samou jizvu a byl velice vysoký a štíhlý. Co po něm vlastně chci, říkala si tehdy Nina s mobilem v třesoucí se ruce. Určitě není sám. Přece nečeká na mě?

„To jste vy?“ divil se, když Nině dovezl botník, který vůbec nepotřebovala a který si objednala, když se odvážila zavolat mu podruhé. „Myslel jsem, že už vás neuvidím,“ zasmál se s plamínky v očích.

Byla šťastná. Pozval ji na večeři a toho večera spolu začali chodit. Po půl roce přijala žádost o ruku a přestěhovala se do Napajedel, do staršího rodinného domu, kde žil Karel s rodiči. Na svatbu přišlo jen pár lidí. Karlova matka a spolupracovník Vladan s manželkou Květou, děda Hrabal a hrstka přátel. Karlův otec byl v té době už velice nemocný, takže jít nemohl, ani kdyby chtěl. Většinu dne trávil na lůžku. Rodiče nevěsty vůbec nedorazili. Máma napsala Nině krátký dopis, že otec by dělal ostudu a ona bez něj nikam nepojede. Od toho dne uplynulo víc jak jedenáct let.

Nina se na chvíli probere z minulosti. Pocítí, že její tělo by chtělo odpočívat, ale ona se brání a mučí se dál vzpomínkami. Nikdy jsme se nepohádali, máme se rádi, jsme normální fungující rodina. Nebo snad už nejsme?

Milosrdný spánek unáší Ninu proti její vůli pryč od bolavých myšlenek. Zdá se jí, že plave v moři. Voda ji unáší dál a dál od břehu, vlny se jí přelévají přes hlavu, volá o pomoc, ale nikdo ji neslyší.

„Nino, haló, vzbuď se, ospalče!“

Uslyšet hlas nejlepší přítelkyně je jako balzám na duši, i když tělo bolí. Nina líně otevře oči. Ráda by si sedla, ale zatím to nejde.

„Vzala jsem ti všechny nabíječky, co jsem doma našla. Snad bude některá pasovat,“ řekne Šárka a trpělivě rozmotává na posteli drátky, které se jí v kabelce do sebe zamotaly.

„Jsi zlatá.“

Šárka je opravdu zlatíčko. Člověk, který vždycky pomůže, který by nikdy nikomu neublížil. Navíc jsou si s Ninou podobné, a tak často slýchávají otázku, zda nejsou sestry. Poznaly se ve školce, kam vodily své stejně staré dcerky, a od té doby jsou z nich nejlepší kamarádky. Jsou jako dvojčata, jen Šárka má mikádo hnědé, stejně jako oči.

„Ale proč jsi nezašla k nám? Milada ví, kde mám nabíječku, dala by ti ji,“ diví se Nina.

„Já tam přece byla, Ninuš. Normálně mě vyhodila. To není tchýně, to je čarodějnice. A to jí říkáš druhá maminka. Otevřela celá v černém, a když jsem jí řekla, co chci, přibouchla mi dveře před nosem,“ ušklíbne se a protočí oči Šárka, která Miladu neměla nikdy ráda.

Tohle nevypadá dobře. Že by to byla přece jen pravda? zamyslí se Nina. Brada se jí zachvěje strachem a najednou se rozpláče. Šárka hledí na Ninu a vůbec neví, co se děje.

„Karel se prý zabil. Byl tady nějaký pán od policie, Malina, nebo Jahoda,“ hlesne Nina s úzkostí v hlase.

„Cože? A co se přesně stalo?“ Šárka se v šoku sesune na židli vedle postele.

„Zatím nevím nic bližšího, prý boural. Pořád tomu nechci věřit, ale co když…?“ Hlas se jí zlomil.

„Víš co, dokud nemáš jistotu, tak musíš doufat… O žádné nehodě jsem neslyšela, a to se všechny drby nejdřív donesou do obchodu,“ vysouká ze sebe nejistě kamarádka. „Donesla jsem ti nějaké věci, vlhčené ubrousky pro miminkovský prdelky, deodorant, zubní kartáček a pastu a taky knížku,“ řekne Šárka a vybaluje obsah tašky.

„Jsi tak hodná.“ Nina si okamžitě utírá obličej voňavým ubrouskem a Šárka loví z tašky hřeben, aby kamarádku učesala.

„Ještě ti naleju čaj a doprovodím tě na záchod, aby ses nesložila, až polezeš sama z postele.“

Po dvaceti minutách se Nina začíná cítit zase jako člověk, i když rána ji bolí jako čert a těch pár kroků do koupelny bylo téměř nad její síly.

Laparoskopie nebyla v jejím případě možná, a tak bude mít ošklivou jizvu. Jizvu, která jí bude už napořád připomínat, co se stalo toho dne, kdy ležela na operačním sále. Začíná tomu pomalu věřit. Telefon se nabíjí, ale Karlovo číslo je stále nedostupné. Když pípne zpráva, instinkt Nině napoví, že je od Lady, od jejího sluníčka. Maminko, je tu hezky, mám tě ráda, posílám pusu. Oči se jí zalijí novým přívalem slz. Taky tě mám ráda, holčičko, co si teď počneme, pomyslí si v duchu a soustředí se na to, aby její odpověď dceři byla veselá a bezstarostná. Musím sebrat sílu, abych se dostala dolů na patologii. Nejistota bolí víc než čerstvá rána.

„Ví vůbec Lada, že jsi v nemocnici?“ zeptá se Šárka a přetne tak bolavé myšlenky Niny.

„Neví. Na táboře bude celkem dva týdny, do té doby budu snad v pořádku. Trápila by se. Nechci ji zatěžovat problémy a kazit jí prázdniny. Až se vrátí, tak jí všechno řeknu.“

Šárka se musí rozloučit, aby stihla autobus zpátky. „Tak já pádím. Kdybys něco potřebovala, tak písni. Zítra musím zůstat dýl v obchodě, přišla mi spousta nových věcí. Musím to vybalit a ocenit a to můžu jen v klidu po zavíračce, jinak by se mi v tom lidi hrabali. Počkej, až se uzdravíš, mám pro tebe krásné šaty. Takže přijedu pozítří. A kdybys věděla něco nového, dej vědět,“ loučí se a tiskne Nině paži.

„Dobře, ozvu se a děkuju ti za všechno.“

Dveře se s klapnutím zavřely a v pokoji zůstalo ticho a samota. Ale Nina je ráda, že vedlejší postel je prázdná. Nerada by přes den poslouchala něčí žvanění a vzdechy, nebo naopak chrápání do nočního ticha.

Sestřička přinese s úsměvem misku piškotů a dětskou výživu. Nina nemá na jídlo ani pomyšlení, ale pomalu pojídá. Nutí se, jen aby se jí brzy vrátila síla. Musí večer zkusit sama vstát a bez pomoci dojít do koupelny a na záchod. Že za ní Milada vůbec nepřišla, to ji velice mrzí. Nikdy spolu neměly ideální vztah, ale teď přece leží v nemocnici. Přes všechny neshody doufala, že se přijde podívat, zeptat se, jestli něco nepotřebuje. Cítí se strašně sama. Šárka je na cestě domů, Lada je na táboře a rodiče se o Ninu prakticky nezajímají. V Napajedlech nebyli ani jednou. Nina jezdí do Záhlinic pravidelně jednou za měsíc, ale atmosféra u rodičů bývá vždycky studená. Matka si nikdy neodpustí výčitky, že Ninu nezajímá, jak musí žít, ale žádné rady od ní nechce poslouchat. Zvykla si na roli trpitelky, ráda se lituje a svým chováním si vynucuje, aby ji litovala i Nina. Děda Hrabal by do špitálu určitě přijel, ale zlobí ho klouby. Taky už mu táhne na sedmdesátku. S Ninou mají tak krásný vztah, že by mohli mnozí závidět. Vídají se tak často, jak je to jen možné. Nového nájemníka už si děda nehledal a stal se téměř součástí rodiny Hájových. I Lada mu říká dědečku, což Milada špatně nese, stejně jako jeho návštěvy v jejich domě. Nina už drží v ruce mobil, že dědovi napíše esemesku, ale rozmyslí si to. Nebude ho trápit obavami, napíše později. Ale Vladanovi zavolá. On, jako Kájův společník, přece musí něco vědět. Na montáž měli jet spolu. Celé to nějak nehraje.

Telefon vyzvání, ale Vladan to nebere. Po chvíli cinkne Nině zpráva. Nemůžu s tebou mluvit, nezlob se, píše Vladan. Co to má znamenat? řekne si nakvašeně Nina. Nedá se říct, že někdy byli přátelé. Vídali se jen sporadicky a vždycky ve spěchu. Vladan si držel od Niny odstup, jako by se jí bál, a jeho manželku Květu nezná Nina vůbec. Ví o ní jen to, že pracuje v lékárně a že mají dva menší kluky. Nikdy to nechápala a mrzelo ji, že nemají s Karlem žádné přátele, že se s nikým nestýkají, nechodí k nikomu na návštěvu, třeba jen posedět na kafe. Ještě že mám Šárku, pomyslí si Nina vděčně. Jen kdyby neměla doma takového vola. Když nepije, tak je to normální průměrný chlap, ale když to s pitím přežene… Dělá pak děsnej kravál, rozbíjí věci a je agresivní. Třeba jako tenkrát, když musela Šárka i s Nikolkou vylézt po žebříku na půdu a spát na seně. Žebřík si musely vytáhnout k sobě nahoru, aby na ně Radek nemohl. Druhý den se omluvil, nechal opravit rozbité sklo ve dveřích obýváku a bylo mu odpuštěno. A tak pořád dokola. Hrozný život. Ale Šárka se jen směje, že jsou i horší chlapi na světě.

Miska od piškotů zůstala prázdná, nezbyl v ní ani drobeček a Nina zatouží po hrnku pořádné silné kávy. Představuje si její vůni, ale dobře ví, že si bude muset počkat, až se vrátí domů. Taky by se ráda převlékla do vlastní měkoučké a voňavé noční košile. Za oknem nemocničního pokoje září letní slunce. Co asi dělá Lada? Určitě je teď s dětmi na výletě, v lese nebo na koupališti. Lada je přece veselé a společenské dítě. Na táboře je už potřetí a určitě je tam spokojená. Jistě nepláče potají večer pod peřinou jako některé jiné děti. Až se vrátí domů, bude zas celý týden nadšeně vyprávět jen o tom, co za těch čtrnáct dní zažila a jaké kamarády poznala. Ale co táta? Bude ji doma radostně vítat, nebo bude ležet někde na hřbitově? A jak se s tím případně smíří desetileté dítě? Ta nejistota je hrozná a rozedírá Nině srdce.

Do pokoje vejde lékař a Nina si rychle utírá slzy, které jí tečou po tvářích.

„Paní Hájová, na chodbě čeká poručík Jahoda. Musíte mi říct, jestli se cítíte na to, abyste s ním jela dolů. Pokud budete chtít, posadíme vás na vozíček a sestřička pojede s vámi.“ Lékař si sedne k lůžku a vezme Ninu za zápěstí.

„Chci mít jistotu, pojedu,“ šeptne Nina, utře si znovu oči a nos, zatne zuby a snaží se opatrně vstát z postele.

„Řeknu vám upřímně, že bych vás nejraději nepustil. Jste hodně slabá,“ namítne doktor.

„Ale já tam musím!“ vyhrkne zoufale Nina.

„Tak dobře, ale píchnu vám nejdřív něco na uklidnění.“

Nina vůbec necítí jehlu, která jí projela kůží, a přemýšlí, jak dlouho ještě bude trvat její strach a zároveň i naděje. Deset minut? Dvacet? Sestra ji zakryje dekou a tlačí vozík na chodbu, kde se obě ženy pozdraví s poručíkem.

Dveře výtahu se za nimi pomalu a tiše zavírají. Všichni mlčí, když výtah sjíždí dolů do přízemí. Po pár vteřinách se ozve cinknutí, kabina měkce dosedne a vypustí Ninu s tím zvláštním doprovodem do chodeb přízemí. Všude je plno lidí, i když je už pozdní odpoledne. Někteří je pozorují, jiní se věnují svým vlastním bolestem. Z urologické ambulance se ozve sténání muže. Pomalu míjí všechny dveře a čekárny přízemí, projedou kolem nemocničního bufetu a prosklenými dveřmi zamíří na denní světlo. Slunce na okamžik Ninu oslepí. Je pořád horko, ale ona drkotá zuby a ruce má ledové. Jízda po chodníku je doslova utrpením. Nina cítí v břiše každý kamínek. Zatíná znovu zuby s vědomím, že stačí vydržet ještě pár metrů a budou na místě. Poručík tiskne zvonek u velkých bílých dveří, které vzápětí otevře starší muž v bílém plášti a pokývá hlavou.

„Zdravím, pojďte dál,“ pozve je lékař a něco si šeptá s poručíkem.

Nina napíná uši ze všech sil, ale nerozumí ani slovo. Sedí na vozíku se sklopenou hlavou, neohlíží se napravo ani nalevo a přitom cítí, že se pomalu blíží do sálu patologie.

„Paní Hájová, jste připravená?“ zeptá se poručík, jako by na takovou věc mohl být člověk vůbec někdy připravený. Posledních pár vteřin naděje, než se zvedne bílá plachta z těla bledého muže, muže bez života. Bože, prosím, ať to není on, škemrá v duchu Nina.

„Snad to zvládnu,“ zašeptá a zvedne hlavu.

Lékař odkrývá tvář mrtvého. Tmavé monokly pod očima nejsou Karlovy, nikdy je na něm neviděla, ústa však ano. I znaménko na krku, důlek v bradě i vlasy jsou jeho.

„Je to on,“ hlesne a hlasitě se rozpláče. Něco v ní právě umřelo. Naděje, láska, půlka srdce. Probrala se až na pokoji chirurgického oddělení, ve své nemocniční posteli.

– – –

Cokoli dá ti osud, to snášej, a zvítězíš nad ním. Citát od Vergilia bylo to první, co ji napadlo, když otevřela oči. Vždycky Vergiliovi věřila, ale dnes si není vůbec ničím jistá.

„Paní Hájová, měla byste si promluvit s psychologem, můžu vám ho zavolat?“ zeptá se lékař, který Ninu operoval a který teď sedí vedle jejího lůžka.

„Nechci psychologa, chci mluvit s tím poručíkem, co tu byl. Můžete to nějak zařídit?“ prosí klidně, už ani nepláče.

Chtěla by plakat, chtěla by řvát, třeba by se jí ulevilo, ale momentálně to nejde. Musí zjistit, co se stalo. Musí mluvit s Vladanem. I kdyby ho měl poručík Jahoda přitáhnout za vlasy k její posteli. Hlavně už se nesmí nikdy hroutit. Kvůli Ladě se teď musí zapřít a být silná.

„Poručík přijde zítra, vysvětlí vám některé záležitosti, které budete muset zařídit, až budete propuštěna z nemocnice.“

Nina chytne doktora za rukáv pláště a prosebně na něj hledí. „A kdy to bude? Potřebuju odsud odejít co nejdřív.“

„Dnes po večeři se za vámi přijdu podívat. Musíte začít chodit. Teplotu nemáte, to je dobře, ale vidím to až na pondělí. Dřív to asi nepůjde.“

„Půjdu nejpozději v sobotu, podepíšu reverz, když to bude nutné,“ oznámí Nina lékaři bez zájmu o další diskuzi.

„Nesu vám večeři,“ usměje se o pár hodin později sestřička a podá Nině tác, na kterém leží talíř s bramborovou kaší.

Nina ucítí zvláštní vůni jídla a zvedne se jí žaludek. Vodnatá kaše politá trochou vývaru nevypadá dobře, ale jíst se prostě musí. První dvě lžíce jsou nejtěžší. Bojuje s nevolností, ale pomalinku přivyká té hmotě na jazyku. Za maminku, za tatínka, jak byla dál ta říkačka z dětství? Nakonec je pyšná, že to dokázala sníst všechno. Pomalu vstane z postele a prochází krok za krokem pokoj, od okna ke dveřím a zase zpátky. Má dojem, že každou chvíli omdlí, dělá se jí černo před očima, nebo vidí pro změnu hvězdičky. Chvíli se opře o postel a zkouší to znovu. A znovu. Zajde si ještě do koupelny a nakonec do postele ulehne zcela vyčerpaná. Pošle krátkou zprávu Šárce, že je Karel po smrti, a zkouší volat Miladě.

„Co chceš?“ ozve se po delší chvíli zvonění. Hlas Milady Nině prozradí, že pila.

„Chtěla jsem vás poprosit, kdybyste mi přinesla do nemocnice noční košili. Jsem po operaci a…,“ nestihne ani dokončit větu, když na ni Milada začne křičet:

„Mně zemřel syn proboha! Nějaká noční košile mě vůbec nezajímá, spi si třeba nahá!“

„A mně zemřel manžel a Ladě táta a…,“ Milada ukončí hovor.

Kromě jistoty, že nemá manžela, si může být Nina jistá, že další život s Miladou bude prostě katastrofa. Představuje si, jaké asi bude dělat tchýně scény. Bude to jistě ještě horší, než když jí zemřel před léty manžel. A kdo tím bude nejvíc trpět? Lada. To nesmím připustit, rozhodne se Nina, i kdybych se měla s malou odstěhovat do Lhoty. Ve vzpomínkách se vrací do Lhotského domu po Kájově babičce, kam spolu jezdili po svatbě na víkendy. Mrzelo ji, když ho Karel později pronajal. Byl to moc pěkný dům, ale víckrát do Lhoty nejeli. Musela bych dát nájemníkům výpověď, přemýšlí Nina. Přišla bych o Šárku a Lada o kamarády ze školy, ale aspoň bychom měly pokoj od Milady.

Sestřička vejde do pokoje s krabičkou léků a usmívá se. „Musíte se pořádně prospat,“ řekne ten anděl bez křídel a Nina si prášky poslušně vezme.

„Ano, musím spát, díky.“

Usíná s předsevzetím, co všechno musí zítra zjistit od poručíka Jahody.

– – –

„Proč tady sedíš potmě?“ zasyčí Květa přes zuby na Vladana, když vejde do kuchyně.

Ten však sedí dál nehnutě, s lokty na stole a s obličejem v dlaních. Neodpovídá. Myslí na to, že už velice brzy bude muset řešit zásadní, důležité a zároveň nepříjemné záležitosti. Uvědomuje si, že to praskne. Tajemství, které je s Karlem spojovalo a které nabízelo Vladanovi výhody v práci. Tajemství malinko zavánějící vydíráním. To tajemství, které dohnalo Karla k užívání léků proti depresím, které mu musela shánět Květa. To tajemství, které Vladan využíval k dalším a dalším půjčkám od Karla. Za všechno můžou ženský. Jsou to bestie. Nenasytný krávy. Co teď budu dělat?

„Ty mě neslyšíš?“ doráží znovu Květa na manžela. „A navíc chlastáš!“ hrábne rukou po láhvi slivovice, ale Vladan ji drsně uchopí za zápěstí.

„Tu flašku necháš tam, kde je, rozumíš?“ oboří se na ženu a lokne si přímo z láhve.

„Co řveš, vzbudíš kluky! A vůbec, co to s tebou je? Od pondělka se válíš doma, piješ, do práce nechodíš, nemluvíš. Už toho mám plný zuby! Měli jste jet na montáž, ne? A kde je vůbec Karel?“ spouští Květa palbu otázek s rukama v bok a bojovně vystrčenou bradou.

„Jó Karel!“ vykřikne Vladan, hystericky se rozesměje, aby se dal vzápětí do usedavého pláče. „Je v márnici. Je mrtvej!“ zaskřehotá, přetáhne si tričko přes hlavu a vzlyká. Nechce se na Květu dívat a nechce, aby ho ona takhle viděla.

Věděl to hned v pondělí ráno, že se muselo něco stát. Měli se s Karlem sejít v dílně na okraji města, aby naložili nábytek a nářadí a společně vyrazili na cestu. Karel mu prozvonil telefon na znamení, že vyráží, Vladan naskočil do svého vozu a rozjel se k dílně. Čekal tam půl hodiny. Dobře věděl, že ze Žlutavy by to Karlovi trvalo sotva patnáct minut, ale čekal dál. Zkoušel mu volat, když mu docházela trpělivost, ale číslo bylo nedostupné.

Vykouřil další cigaretu, nastartoval znovu svůj ford a vydal se směrem na Žlutavu. Měl zrychlený dech a mravenčení za krkem. Jakási zlá předtucha mu svou pazourou mačkala srdce v hrudi jako lékař, když mačká balónek tlakoměru. Vyjel z města, minul fabriku na výrobu plastů a po chvíli odbočil doleva. Ještě kousek, přejedu koleje a za chvíli budu na místě, říkal si.

A pak to uviděl. Dupl na brzdu a zatočila se mu hlava. Ten obraz Karlovy červené felicie napasované do stromu si s sebou ponese až do hrobu. Vylezl z auta a zvracel. Po chvíli, když se trochu sebral, nasedl zpátky do vozu, smykem se otočil a ujížděl pryč. Výčitky mu vlezly okamžitě do hlavy jako blechy do psího kožichu. Otravovaly ho a sály mu krev, křičely na něho smršť otázek, na které nedokázal odpovědět. Co když jsi mohl Karlovi nějak pomoct? Jak s tím teď budeš žít? Co bude s dílnou? A s Ninou?

Vrátil se domů bledý v obličeji, umyl se, vyčistil si zuby, napil se pořádně z láhve rumu a lehl si do postele. Zimnice, která s ním lomcovala, pomalu ustupovala, a když se zahřál, tvrdě usnul. Vzbudila ho až Květa, když přišla z práce a nechápala, proč je doma.

Odešel ten večer zbaběle do hospody. Nechtěl už poslouchat otázky Květy, která kolem něho kroužila po bytě, proč neodjeli na montáž a jestli donese po výplatě míň peněz. Sedl si do kouta jedné obyčejné putyky a cucal pivo.

„Slyšeli jste už o té žlutavské bouračce?“ ozvalo se od protějšího stolu a Vladan napínal sluch, jak nejvíc to šlo. „Čelní náraz, byl na místě mrtvý,“ zaslechl další kousek hovoru.

Nohy mu zdřevěněly, ale zaplavila ho nesmírná úleva, že nemohl už nijak pomoct, že nenechal kamaráda umírat uvnitř vraku.

„Doneste mi panáka!“ křikl na obsluhu. Pivo se mu zdálo stokrát víc hořké než obvykle.

Servírka v krajkové černé zástěrce, která se už běžně nevidí, donesla skleničky dvě. „Jeden panák je na mě, vidím, že jste nějak mimo,“ usmála se na Vladana a odhalila své zkažené zuby.

Viděl, jak je nemožná, že má dávno po sezóně, vlasy jak slámu a oči podmalované černou tlustou čárou jak štětka, ale bylo mu to jedno. Než být doma s tou upravenou a hezkou mrchou, to radši bude pít s touhle Andulou.

Přemýšlel u vodky nad svou ženou. Kdy se s ní udála ta změna? Měnila se pomalu a nenápadně. Vůbec to nevnímal, až si najednou uvědomil, že ta milá holka, kterou si vzal, je definitivně pryč. Ta, která se uměla radovat ze čtyřlístku na louce, skromná a nenápadná, ta, kterou miloval z celého srdce, zmizela. Místo ní se doma objevila fiflena, dokonalá, s gelovými nehty, s prodlouženými řasami, vytetovaným obočím, rádoby dáma ve značkovém oblečení. Už jí nestačila dovolená v lese, v chatě bez televize, s praskajícím táborákem a špekáčky na prutech z nejbližšího keře. Každý rok se muselo jezdit do zahraničí, kde se všichni spálili od sluníčka a on jak na potvoru vždycky dostal průjem, na který nezabíraly žádné léky. Kluci rostli jak z vody a s nimi rostly i jejich potřeby. Květa je učila navlékat se do oblečků známých sportovních značek a vymýšlela pro ně spoustu sportovních a mimoškolních aktivit. Vladan nikdy neměl nic proti kroužkům. Věděl, že je to pořád lepší, než aby kluci vysedávali dlouhé hodiny u počítače, ale když jich bylo pět do týdne, přestal to prostě finančně zvládat. Nestačilo, že měli doma čtyři notebooky, čtyři telefony, myčku i kavitační přístroj na odstranění Květiných špeků, které on vůbec neviděl. Květa chtěla své vlastní auto. Aby těch pár metrů do lékárny, kde pracuje, nemusela chodit pěšky. Marně se ji snažil přesvědčit, že kdyby se víc hýbala a taky neplatila tu paní na žehlení, ale žehlila si sama, nepotřebovala by si pak ojíždět špeky nějakým strojkem. A tak si půjčoval od Karla. Z pár desítek tisíc dluh nakynul na tři sta tisíc. Karel se neozýval, mlčel. Moc dobře věděl, že Vladan je kamarád, na kterého se může spolehnout. Že ho bude krýt donekonečna. Že nic neřekne Nině, která je tak hodná, až to bolí.

S tričkem přes hlavu se Vladan začíná potit. Taky by se potřeboval vysmrkat, ale Květa pořád stojí v kuchyni, a tak se poddává znovu svým myšlenkám. Co teď, když Karel není? Na to, abych prosperující dílnu vedl sám, nemám odvahu a na zaplacení dluhů nemám peníze. Nina určitě najde naše podepsané dohody o půjčkách. Ale Květa, ta bude mít utrum! Bude muset chodit nakupovat do asiashopů. Při téhle představě Vladan vyprskne smíchy. Směje se jak blázen, sundává si tričko z hlavy a dívá se na svou ženu, která na něj nechápavě už pěknou chvíli hledí.

„S dílnou je konec, ženo, a s naším dosavadním životem taky!“ řekne škodolibě.

Květa semkne rty a třískne dveřmi, najednou jí zřejmě nevadí, že kluci spí. Dostává vztek a zároveň strach, že se opravdu něco děje. Něco, z čeho radost mít nebude, protože Vladan se takhle nikdy nechová. Jde si zapálit cigaretu na balkón a přemýšlí. Tak Karel umřel, jaká škoda. Jeho nábytek byl zlatý důl. Líbil se a dobře se prodával. Byl pyšný na to, co dokázal, i když se mu práce podepsala na zdraví. Z neustálého stresu dostal deprese, a já abych pak sháněla načerno prášky. Zatraceně! Vladan se s ním jen vezl, i když svou práci vždycky miloval a je dříč, tak sám nikdy nic nevymyslel a ani nevymyslí. Teď se bude muset živit sám. Otřepe se při pomyšlení, že by měla slevit ze svých nároků. Představa, že nebude chodit do solária nebo na masáže, jí vžene slzy do očí. Stárnu, peníze prostě potřebuju, aby to nebylo tak vidět. Copak to ten blbec v kuchyni nedovede pochopit?

Vladan si zapálí cigaretu přímo v kuchyni. Ať si Květa trhne nohou! Já tady taky musím věčně čichat smrad z různých sprejů a odlakovačů a bůhví čeho ještě. Soustředí všechny své myšlenky na to, co bude dělat dál. Jak se zachová. Představuje si, že začne znovu od nuly, nebo se nechá někde zaměstnat. Na práci byl vždycky frajer, umí všechno. Nině bude muset splatit dluhy. A Květa? Zůstane s ním, když bude domů nosit poloviční balíček jejích milovaných bankovek, na které čeká každý měsíc jak sup na mršinu? Musí si přiznat, že je to málo pravděpodobné. Několik let se trápil pochybnostmi, co mu doma vadí, proč už není šťastný. A právě na to přišel. Není šťastný proto, že ona není šťastná. Ale proč? Vždyť má skoro všechno, po čem touží. Na chvíli si představí, že by ji opustil, a zaplaví ho zvláštní úleva. Zároveň ho ale svírá na hrudi. Tolik by chtěl, aby byla jako dřív. Kdy jsme se vůbec naposledy milovali? Když jsem jí koupil robotický vysavač, to je ono. Copak tohle je láska? Ale tak to dál nejde. Kdybych měl aspoň čistou hlavu. Jak mám řešit Květu, když… Musím si promluvit s Ninou. Musím jí přiznat aspoň ty své půjčky. Nina je zlatá, jediná ženská, která stojí za to. Pochopí to. Nalije si ještě poslední sklenku na Karla, než půjde spát. Tak na tebe, kamaráde. Byl jsi skvělej chlap. Měl jsi jen jednu vadu. Chtěl jsi víc štěstí, víc lásky, než jsi měl. A to tě zabilo.

– – –

Nina už si zvykla na nemocniční každodenní řád. Brzy ráno teploměr, kolem deváté vizita. Přelepování rány, kapačky a procházky po pokoji, sem a tam. Sní všechno, co jí přinesou, ale strašně se těší, až si doma uvaří něco dobrého. Kája, to byl jedlík! zavzpomíná. Vždycky s láskou vařila, když se měl vracet z cest, a těšila se, jak bude při jídle dělat to svoje hmmmm. Jsi nejlepší kuchařka, říkával. Pro tebe je radost vařit, odpovídala zvesela. Slzy si nedají poručit, hledají cestu a tlačí se ven z očí, ale Nina je rychle zahání. Kája by si určitě nepřál, abych se hroutila a dělala hysterické scény. Nevím, čím jsme si to zasloužili, že si s námi osud tak krutě pohrál, že nemůžeme být šťastní, zestárnout spolu. Ale takový je život. Teď musím bojovat, musím zjistit, co se stalo, co dělal na Žlutavě a kde vzal tu termosku. Musím zjistit, proč umřel, jestli bral léky a proč se mnou nechce Vladan mluvit.

Po obědě do pokoje vchází doktor a Nina se snaží představit si, jak by vypadal v tričku a v džínách. Se stále stejným kamenným obličejem se znovu pozdraví s Ninou.

„Jdu vás pochválit, paní Hájová. Na to, že je teprve čtvrtek, tak jste udělala velký pokrok. Dnes má za vámi přijít poručík, budete chtít něco na uklidnění?“ zeptá se věcně a nadzvedne přikrývku, aby zkontroloval ránu.

„Nechci, děkuju. Mám na vás jinou prosbu, chci jít opravdu v sobotu ráno domů. Pustíte mě?“

„Myslím, že vám to můžu slíbit. Nevěřil jsem tomu, ale vrací se vám barva, teplotu nemáte, žádné komplikace se nevyskytly. Musíte mi ale slíbit, že budete doma odpočívat. A v pondělí ráno si přijedete vytáhnout stehy.“ Poprvé se stalo, že se na Ninu usmál.

„Slibuju,“ řekne, zavzpomíná na pionýrský slib na základní škole a konečně se od pondělka taky malinko usměje, i když oči zůstanou smutné.

Když už je v pokoji zase sama, rozhodne se, že je čas zavolat mámě. Koupila jí mobil na Vánoce, a i když už je to víc jak půl roku, máma se s ním pořád nemůže skamarádit. Zprávy psát neumí a učit se to odmítá. Aspoň že umí přijmout hovor, řekne si Nina a volí číslo.

„Haló,“ hlas mámy Ninu vždycky zabolí. Přála by jí lepší život, ale když je tak tvrdohlavá…

Vypráví jí o své operaci, o tom, že je Lada na táboře. Zeptá se na mámino zdraví, a co dělá táta, hrdlo má stažené jako vždycky, když s maminkou mluví.

„Co ti mám povídat? Jako obvykle,“ odpoví stroze máma.

„Karel umřel, mami, zabil se v autě,“ zašeptá Nina a zase bojuje s tím otravným pláčem.

„To je mi líto, ale nevím, jestli přijedeme na pohřeb. Radši s náma nepočítej, tatínek by to nezvládl, nikdo by to nepochopil a byla by z toho ostuda.“

Nastalo ticho. Obě ženy drží telefon u ucha, ale nemluví, obě mlčí. Nakonec Nina sebere poslední zbytky sil a loučí se.

„Já to chápu, mami, ahoj.“

Ale nechápe to. Nemá v rodičích oporu a nikdy ji neměla. Strašně to bolí. Na chvíli odmítá bojovat s pláčem a řve do polštáře, který tlumí její nářek. V nikom nemá oporu. Má jen Šárku, jinak je jako kůl v plotě. To ona sama musí být oporou pro svou Ladu. Tak, jak si to vždycky slibovala. Ale kde brát sílu? Jí samotné nepomůže skoro nikdo. Najednou si uvědomí, že bude muset zařídit pohřeb. Ani na ten pohřeb nepřijedou. A jak se to vůbec dělá? Musím se zeptat kapitána, ten to bude vědět. Vyčerpáním usíná na mokrém polštáři. Když se probudí, hodiny ukazují skoro půl čtvrté. Sune se hlemýždím tempem do koupelny, učeše si vlasy, nanese na tváře kapku make-upu, přetáhne rty rtěnkou a řasy polechtá řasenkou. Prohlíží se v zrcadle. Nic moc, ale aspoň už nejsem tak strašně bledá. Oblékne si nemocniční župan a sedne si k oknu. Sleduje lidi, co z výšky vypadají jak figurky z „Člověče, nezlob se“. Lavičky, keře a chodníky jsou zalité letním sluncem. Když uvidí přicházet poručíka Jahodu, srdce jí zběsile tluče. Tolik se toho potřebuje dozvědět! Zůstane sedět na židli pod oknem a počká trpělivě těch několik minut, než poručík vyjede výtahem nahoru, zaklepe a vejde do pokoje.

„Dobrý den, paní Hájová,“ podá jí ruku a neunikne mu, že už vypadá mnohem lépe, že je vlastně velice hezká, i když je vidět, že plakala. „Jak se cítíte?“

Nina nechá zdvořilostní otázku bez odpovědi, na fráze teď nemá čas. „Dobrý den, tak co jste zjistili?“ zeptá se naléhavě a vybídne poručíka, aby se posadil.

„No tak pro nás je ta záležitost v podstatě uzavřená. Na voze nebyla zjištěna žádná porucha, brzdy byly v nejlepším pořádku. Léky, které jsme našli u vašeho manžela, neměly vliv na řízení. Tenhle typ léků se bere většinou dlouhodobě, není návykový a člověka prakticky nijak neomezuje,“ vysvětluje klidným, rozvážným tónem.

„Promiňte,“ přeruší Nina jeho výklad, „ale já pořád nerozumím tomu, proč by užíval antidepresiva a kde je vzal.“

„Víte, nesmíte se zlobit, ale to pro nás není důležité, kde je vzal a proč. My jsme museli vyšetřit, jestli mohly ovlivnit řízení, a to nemohly. Podle šetření nehody je na vině pouze ta termoska, kterou měl buď na klíně, nebo mu vypadla z ruky a dostala se mu pod nohy. Musel se pro ni shýbat a…“

„Ale já to potřebuju vědět, pochopte to! A taky chci vědět, kde tu termosku vzal a co tam dělal, když měl být jinde!“ zvýší hlas a vzápětí se omlouvá za své chování.

„To nic. Chápu vás. Ale vy pochopte mě. Pracuju přece na dopravním. Vyšetřoval jsem nehodu, a proč k ní došlo, a ne proč byl váš manžel na nějakém konkrétním místě. Zkuste se zeptat na ty léky obvodního lékaře, ke kterému váš muž chodil.“

Hynek to zažil už tolikrát, že by měl být zvyklý na bolest a neštěstí lidí, ale téhle křehké ženy je mu strašně líto. Vlastně se těšil, že ji zas uvidí. Přemýšlel večer, co se mu na ní tak líbí, a teď na to přišel. Z jejích očí jde dobro. Tahle žena je určitě hodný člověk, za to by dal krk.

„Co bude s autem?“ vyruší ho z úvah Nina.

„Zatím je u nás. Na opravu to nevypadá, podle mě byste ho měla dát jednoduše sešrotovat. Inzeráty jsou plné nabídek na likvidaci autovraků, tak se pak doma podívejte do novin. Víte co, já vám dám telefonní číslo a kdybyste cokoliv potřebovala, tak mi zavoláte, ano?“

Nina si bere vizitku a poručík si uvědomí, že tohle není standardní postup. Pocítí však zvláštní radost, že jí může nabídnout pomoc.

„Ani nevím, jak mám vyřídit pohřeb, na všechno jsem sama,“ slzy se jí zase derou do očí, po kapsách hledá kapesník.

„Váš manžel byl převezen z patologie do pohřebního ústavu. Až vás propustí z nemocnice, tak tam zajděte, vemte s sebou jeho prádlo, ponožky, košili a oblek. Taky nezapomeňte vzít fotografii na parte a rodný list manžela. Je tam příjemná paní, ta vám všechno vysvětlí. Můžete tam zajít i v sobotu, pokud budete mít sílu,“ snaží se jí poradit, jak může, ale jeho tváře se zbarví dočervena. Moc dobře ví, co ji čeká a jak to bude nepříjemné a vysilující.

„Půjdu tam až v pondělí, musím si všechno nachystat a dát se trošku do pořádku. V sobotu mě propustí, ale kdoví jak dlouho budu čekat na sanitku. Můžu se dostat domů až odpoledne,“ vzdychne Nina a hlasitě zatroubí do kapesníku.

„Můžu vás ráno odvézt,“ nabízí se poručík náhle.

„To nejde, to se nehodí. Nemůžu vás obtěžovat,“ brání se Nina, zaskočená jeho nabídkou.

„Podívejte, bydlím v Malenovicích a v sobotu ráno mám cestu do Zlína, tak se prostě pro vás zastavím a odvezu vás do Napajedel. To už je přece jenom kousek. Musím vám předat manželův kufřík, který měl s sebou, podepíšete mi nějaké papíry,“ snaží se ji přesvědčit, i když žádnou cestu do Zlína nemá a bude muset přemlouvat svou matku, aby mu pohlídala děti.

Nina souhlasně pokyvuje. „Tak dobře. V sobotu ráno pro mě přijeďte.“ Člověk, který mi přišel říct tu nejhorší zprávu v životě, mi teď nabízí pomocnou ruku. Není to směšné?

„Už vás nebudu trápit. Odpočívejte. Uvidíme se v sobotu,“ odchází spokojený, že ji v sobotu opět uvidí, a zápasí přitom se svým svědomím. Nemůžu přece myslet na ženu, která je jen pár dní vdovou. To přece nejde. Ale jak si mám poručit? Tohle se mi nestalo už hezkou řádku let. Vlastně od té doby, kdy jsem poznal svou ženu.

– – –

Vladanův ford brzdí u základní školy. Ředitelka Mourková souhlasila se schůzkou, a protože právě řeší malování celé školy, dala si s Vladanem sraz rovnou v ředitelně, přestože jsou prázdniny. Když Vladan vejde do budovy, je zrovna čas na velkou přestávku. Představí si, jak se se zvoněním dveře všech tříd s rámusem otevírají, děcka běhají po chodbách a řvou. Určitě se nic nezměnilo, taky jsem tady po chodbách běhával, pomyslí si. Zamíří ke dveřím ředitelny. Jestli mu má někdo pomoct, tak jedině ředitelka Mourková. Pamatuje si Vladana a naštěstí netuší, že to byl on, kdo jí tenkrát před lety vymyslel přezdívku Můra. Párkrát se v poslední době potkali a pozdravili, ona se vždycky usmívala a vždycky byla dobrá na němčinu. Vladan v kapse mačká papír s telefonními čísly a omluvou klientům, kterou večer sesmolil. Vysvětluje v ní úmrtí Karla a zpoždění dodávky nábytku. V hlavě se mu honí tisíc myšlenek. Co podnikne dál, to vyřeší potom, hlavně nesmí přijít o všechny odběratele. Nábytek umí, všechno zvládne. Živnostenský list si vyřídil už dávno. S Karlem sice dělali spolu, ale každý si vedl své vlastní účetnictví. Zakázky si spravedlivě rozdělovali. Začnu od nuly, vezmu si půjčku na materiál, přihlásím se do kurzů němčiny, plánuje. Kvůli klukům se nehodlá vzdát bez boje. Jestli o něj ještě bude stát Květa, to je mu v této chvíli jedno, ale s jejími nároky je konec. Hlavně si musí promluvit s Ninou a domluvit se na splácení dluhu. Večer o tom dlouze přemýšlel a přišel na to, že jeho situace není úplně beznadějná. Musí se prostě k téhle situaci postavit jako chlap. Tahle pracovní cesta měla být fakturovaná na mě. Snad vezmou objednávku se zpožděním. Musím sehnat někoho, kdo se mnou pojede. Někoho, kdo se tam domluví, třeba nějakého studenta, co já vím.

Odhodlaně zaklepe na dveře ředitelny.

„Dále!“ ozve se známý hlas.

Vladan se zhluboka nadechne a vejde.

– – –

Tak už je pátek a zítra jedu domů, pomyslí si Nina a má přitom svíravý pocit kolem žaludku. Jak se ke mně bude chovat Milada? Ani jednou se neozvala. Jak teď budeme žít? Od rána jí pípají esemesky. Šárka se ptá, co má přivézt, a Nina odpovídá, že nic nepotřebuje. Jede přece zítra domů. Taky sám velký šéf jí píše, ať se brzy uzdraví, ať se drží a že na ni v redakci všichni myslí. Teprve teď si Nina uvědomí, že kdyby neležela v nemocnici, musela by nejspíš sama psát ve své krimirubrice o nehodě vlastního muže. Vždycky, když psala události za uplynulý týden ze Zlínska, si bláhově myslela, že se jí nemůže nic takového stát. Často myslela na osudy lidí, o kterých psala. Naposledy přemýšlela o ženě, která kvůli svým dluhům skočila z okna sedmého patra. Zůstal po ní manžel a tři děti. Myslela na ně a děkovala nebesům za to, že její rodina je v pořádku.

Sotva odešle poděkování šéfovi, cinkne jí zpráva od Lady. Maminko, je tu hezky, ale píchla mě vosa. Těším se na tebe. Tvoje Lada. Taky se moc těším, beruško, odpoví Nina. Ví, jak se Lada vos bojí, a chtěla by ji neustále chránit, ale je jí jasné, že nemůže. Před týdnem, ještě než odjela na tábor, ji jedna vosa pronásledovala na zahradě, když měla v ruce zmrzlinu. Lada máchala rukama, až jí zmrzka spadla na trávu, a křičela přitom ze všech sil. „Na vosy nemusíš řvát, vosy nemají uši,“ napomenula ji tehdy Milada svým suchým tónem a Nina na okamžik pocítila nenávist k té ženě, která překvapivě přivedla na svět tak báječného muže – jejího muže. Za Karla jí bude vždycky vděčná, ale neškodilo by, kdyby si ta protivná vosa vybrala k pronásledování radši ji.

Někdo zaklepe zlehka na dveře. Šárka to být nemůže, určitě je ještě v obchodě.

„Dál,“ pípne nejistě Nina a přece jen doufá, že je to Milada, že není tak bezcitná a přišla se podívat na svou snachu. Ve dveřích se objeví ježatá hlava Vladana.

„Ahoj,“ pozdraví Ninu a je ještě bledší než ona sama.

Chvíli na sebe jen tak hledí. Nina má v očích spoustu otázek a výčitek a Vladan zase strach a vinu.

„Nestůj u dveří a pojď si sednout,“ vybídne ho, když se konečně vzpamatuje z překvapení, že přišel.

Vladan si k ní sedne na židli a dívá se někam pod nohy. Slova mu nejdou z pusy ven, ztrácí odvahu, kterou v sobě cítil cestou do nemocnice.

„To budeme mlčet? Čekám, že mi chceš něco říct,“ pobídne Nina Vladana, aby konečně začal mluvit, a zároveň se strašně bojí, co se dozví.

Když zvedne hlavu, aby se jí znovu podíval do očí, rozbrečí se jak malý kluk. „Je mi to líto,“ vzlyká.

„Mně taky, to mi věř. A dál? Podívej se, jsi tady, já si toho vážím, tak to konečně vysyp, ať to máme oba za sebou.“ Srdce jí mlátí jak splašené, ale potřebuje znát pravdu.

„Víš, Květa…“ Vladan konečně spustí, přestává brečet a dostává se s každým dalším slovem do varu. Je z něj cítit zlost na svou ženu, přiznává půjčky od Karla, navrhuje řešení, co by dál mohli udělat společnými silami s firmou, až ho Nina náhle přeruší.

„Tak dost už! Mě nezajímají peníze a firma, aspoň prozatím ne. A promiň, ale ani tvoje rozmazlená žena. Chci vědět, proč jste nebyli v Německu a co dělal Karel na Žlutavě,“ Nině šlehají z očí blesky.

„Ale to já nevím, co tam dělal. Měli jsme jet v pondělí ráno. No vážně.“ Vladan rudne a dělá se mu špatně.

„Víš o tom, že Karel užíval antidepresiva?“ vyzvídá Nina a sleduje jeho ztuhlý obličej.

„Ano, to vím. Sháněla mu je Květa. Ale nikomu to prosím neříkej, ať nemá v práci problémy. Karel říkal, že nezvládá pracovní stres,“ zakoktá a náhle se zvedá k odchodu. „Musím už jít. Dáš mi vědět, kdy bude pohřeb?“ poprosí Ninu, než udělá pár kroků ke dveřím.

„Napíšu ti esemesku, ale jestli jsi mi dneska lhal, přijdu na to. Pamatuj si to,“ varuje ho těsně před tím, než za sebou celý rudý zavře dveře pokoje.

Něco mi tají a je to zatraceně špatný lhář, pomyslí si Nina nakvašeně.

Vladan spěchá ke svému autu. Radost, kterou měl po návštěvě paní ředitelky, vystřídal pocit beznadějné špatnosti. Dokázal zachránit kšeft, nepřijde o zákazníky, ale právě lhal Nině. Všechno jí řeknu, ale až později. Až po pohřbu. Zradím kamaráda, ale stejně by se všechno dozvěděla. Nina je sice zlatý člověk, ale tvrdohlavá je, až to bolí. Pokud chce něco vědět, dozví se to. Vždycky mu bylo Niny trochu líto. Nechápal životní styl Karla, i když se velice snažil ho pochopit. Nikdy se taky neodvážil něco mu vytýkat. Měl ho rád. Byl to prostě kamarád. Vlastně jediný opravdový přítel, kterého kdy měl.

Musím na chvíli usnout, řekne si Nina. Chtěla by na všechno alespoň na okamžik zapomenout, ale spánek nepřichází, a tak zase vstane z postele. Popojde na své oblíbené místo k oknu a pozoruje znovu park pod okny nemocnice. Na jedné z laviček sedí žena v modrém erárním županu a vedle ní muž, který ji neustále hladí po vlasech. Sklání se a líbá ji. Nina je pozoruje s takovou závistí, až ji to samotnou překvapí. Karle, cos mi to udělal? Nepřijdeš, nepolíbíš mě, neobejmeš. Už nikdy. Jaké tajemství jsi přede mnou skrýval? Milovals mě vůbec?

– – –

Poslední noc v nemocnici nemůže Nina vůbec spát. Šárka ji sice odpoledne povzbudila, slíbila, že na víkend nakoupí a uvaří a přijde za Ninou domů na návštěvu. Ale stejně. V hlavě se jí honí všechny nepříjemnosti, které musí udělat a zařídit. Břicho ji pořád ještě bolí, a to se bude muset doma hrabat po skříních a šuplíkách a hledat různé doklady. Účetnictví, platby, šeky a podobné záležitosti měl vždycky pod palcem Karel. Byla ráda, že se nemusí o nic starat, ale teď ani neví, ve které bance má Karel účet. Neví, kde jsou doklady od baráku ve Lhotě. Neví nic. Ani to, na koho je napsaná elektřina a plyn a kolik platili každý měsíc inkaso. Nikdy ji nenapadlo, že by se měla o tyhle věci zajímat. Navíc společné peníze jsou někde na účtu. Z čeho zaplatím pohřeb? Na účet se nedostanu dřív, než bude vyřízeno dědictví, a to může trvat několik týdnů, ale i měsíců. Rodiče nemají ani floka. Šárka taky nemá. Vladan má jen dluhy. Bude to muset zaplatit Milada. Musím si vyřídit vdovský a Ladě sirotčí důchod.

Najednou ji rozbolí hlava tak, že si musí zazvonit na sestřičku. Poděkuje, spolkne prášek na bolest i na spaní a zavře unavené oči. Ještě že dostávám svou výplatu v redakci, aspoň budeme mít pro začátek s Ladou z čeho žít, řekne si, než jí zašumí v uších a propadne se do spánku.

– – –

Kabelka leží připravená na židli u dveří a Nina, převlečená do svých šatů, ve kterých přijela sanitkou do nemocnice, pochoduje dokola po pokoji. Nemůže se dočkat poručíka a zároveň má strach z návratu domů. Trochu se opozdil, pomyslí si, když v tom okamžiku ho zahlédne oknem, jak pospíchá parkem k budově. Se svým lékařem se rozloučila už při vizitě. Dal jí domů prášky na uklidnění, přestože je odmítala. Přesvědčil ji, aby si je vzala. Pokud je nebude potřebovat, může je přece kdykoliv vrátit do lékárny. Pospíchá ještě poděkovat sestřičkám.

Poručík Jahoda zatím proběhne posuvnými dveřmi v přízemí a zamíří k výtahům. Večer měl problém usnout a ráno zase nemohl dospat. Převaloval se v posteli už od šesti hodin. Před sebou viděl průzračně modré oči Niny a v uších se mu ozývala matčina večerní přednáška o tom, jak zanedbává děti, že práce je u něj na prvním místě, o tom, jak jí nechává Jirku a Sofinku často na starost a co by si počal, kdyby už nebyla v důchodu. Ale teď jsem tady, řekne si spokojeně v kabině výtahu. Však se brzy vrátím domů a pak to dětem vynahradím, vezmu je třeba do zoo, slibuje si v duchu. Výtah se s cinknutím zastaví, a když se dveře s typickým hučením otevřou, poručík se málem rozeběhne k jejímu pokoji.

„Tady jsem,“ ozve se Nina, která už čeká na chodbě a nechápe, jak ji mohl přehlédnout.

V šatech je ještě krásnější, moc jí to sluší, pomyslí si poručík Jahoda. „Dobrý den, tak jsem tady. Můžeme jít?“ Musí se ovládat, aby se neusmíval. Ale zachytí v její tváři smutek, a tak rychle své nadšení potlačí. Škoda že jsme se neseznámili za jiných okolností, proběhne mu hlavou.

„Dobrý den, můžeme, už na vás čekám,“ odpoví Nina a přijme nabízené rámě, aby se mohla aspoň trochu opřít.

Cesta na parkoviště trvá celou věčnost. Nina občas sykne bolestí a poručík si připadá jako král Ochranitel.

„Jste moc hodný, poručíku, nevím, jak se vám odvděčím,“ řekne Nina upřímně u jeho vozu.

„Co kdybyste mi přestala říkat poručíku, to bych vám byl moc vděčný. Já jsem Hynek.“

„Nezlobte se, ale já si netykám ani s lidma v práci, myslím, že to není vhodné a…“

„Nenutím vám tykání, jen bychom si mohli říkat křestními jmény a dál si vykat,“ přeruší ji a doufá, že svolí.

Nina se beze slova nasouká na sedadlo spolujezdce a důkladně si prohlíží muže, který usedá za volant. Vidí obyčejného člověka. Dobráka, kterému dělá radost pomáhat lidem. Má hodné oči. Takové zvláštní. Nejsou zelené, modré, ani hnědé, spíš je to taková barevná směs. Vlastně jsem si vůbec nevšimla, jak vypadá. Je to kudrnáč. A je trošku nervózní.

„Tak dobře, říkejte mi Nino, Hynku,“ malinko zvedne koutky, jako by se chtěla usmát, a Hynka zaplaví obrovská vlna radosti. „A pusťte prosím vás rádio.“

Poslouchají mlčky písničky, zprávy o počasí a nějaké recepty na nedělní oběd. Nině připadá, že jedou sotva pár minut, když uvidí ceduli s nápisem Napajedla.

„Tady odbočte,“ upozorní Hynka ve snaze vysvětlit mu cestu.

„Už jsem u vás byl, v pondělí přece…“

Nina jen pokývá hlavou a sleduje z okna známé ulice. Hynek po chvíli zastaví u zelené branky a vypne motor.

„Děkuju vám za odvoz,“ promluví Nina a odepne si pásy.

„Kdybyste chtěla, doprovodím vás v pondělí do pohřebního ústavu,“ nabízí se Hynek, i když ví, že musí být v práci a volno určitě nedostane.

„Tak to v žádném případě! Už jste pro mě udělal dost. Tohle si musím vyřídit sama, ale díky za nabídku,“ rychle se rozloučí a vyhrabe se opatrně z auta.

„Ještě tašku!“ připomene Hynek a pospíchá ke kufru svého vozu. Podá Nině Karlův pracovní kufřík, Nina podepíše lejstro o předání a konečně odchází domů.

Branka je otevřená, ale dveře do domu jsou zamčené. Klíč je zevnitř. Zvoní, čeká, ale nic se neděje. Milada neotvírá a v domě je ticho. Že by tchýně nebyla doma? V sobotu ráno? Nesmysl, musí být uvnitř. Zabouchá na dveře ze všech sil pěstí a propadá panice. Hynek odjel. Není tu nikdo, kdo by jí pomohl. Co teď bude dělat? Znovu zmáčkne zvonek a nechá prst přilepený na tlačítku. Konečně se ozve cvaknutí zámku a dveře se rozletí.

„Zbláznila ses?“ vyštěkne Milada celá v černém, dokonce s černým kloboučkem na hlavě, s dechem páchnoucím po alkoholu. „To už se necháváš vozit domů milencem?“ odfrkne si opovržlivě se zjevnou nenávistí v hlase.

Nina má chuť vrazit své tchýni facku. Tolik se jí dotkla její slova i fakt, že Ninu viděla oknem a nechala ji stát venku.

„Proč jste tak zlá, tak strašně zlá?“ zeptá se Nina a zamíří po schodech do patra.

Strašně se těší do sprchy a na čisté domácí oblečení. Zamkne za sebou a projde chodbou do pokoje, kde zůstane v úžasu stát. Proboha, co je to tady za binec? Kdo tu co hledal? Stojí nehnutě v šoku a pozoruje všechny ty věci, které se válí na koberci, na sedačce a na stolku. Skříňky a šuplíky jsou otevřené. Jde do ložnice a spatří to samé. Jen pokojíček Lady je v pořádku. Najednou se jí zatočí hlava a pocítí slabost v nohách, jako by je měla z gumy. Potácí se do koupelny a lehne si na studenou zem. Aspoň na chvíli, než se vzpamatuju, pomyslí si a po tvářích jí stékají horké slzy. Měla strach z návratu domů, ale tohle nečekala ani v těch nejčernějších snech. Zloděj to být nemohl, a tak zbývá jediná osoba – Milada. Ale proč? Co hledala? Po chvíli jí začnou na chladných kachličkách drkotat zuby. Pomalu vstane a dává si dlouhou hřejivou sprchu, zabalí se pak do svého měkkého županu s medvídky a jde si lehnout do dětského pokoje. Cítí, že si musí odpočinout, uklízet tu spoušť může až potom. Na polštáři ji pohladí vůně heřmánkového šampónu, která tu zůstala po Ladě. Z posledních sil píše dceři zprávu a usíná.

O dvě hodiny později ji probudí vyzvánění telefonu.

„Jsem tady, otevřeš mi?“ volá Šárka, která čeká s plnými taškami před domem.

„Hned, jen na sebe něco hodím,“ zašeptá ještě rozespalá Nina a rychle se převléká do tepláků a trička.

Když schází po schodech dolů, dům se topí v tichu. Milada nemá zřejmě puštěnou ani televizi.

„Vůbec se nezouvej a pojď nahoru, něco uvidíš.“

Šárka vůbec nechápe, co by měla vidět. U Niny doma byla už mnohokrát a za poslední léta se tam vůbec nic nezměnilo. Ale když vejde do pokoje, vykulí úžasem oči.

„Tý jo, to je bordel! Kdo to mohl udělat?“ vykřikne a položí si ruku na srdce, jako by měla dostat infarkt.

„Řekla bych, že Milada. Nikdo jiný v domě není,“ soudí Nina.

„Ale proč by to dělala? Já to nechápu. Vypadá to, jako by něco hledala.“

„Víš co, to určitě zjistíme později, ale teď to musím uklidit. Pomůžeš mi prosím tě?“

„No jasan,“ řekne Šárka a bere kamarádku kolem ramen. „Ale nejdřív se najíme a dáme si kafe. Binec nám nikdo neukradne, ten tu na nás počká, to si pamatuj!“ Vydá se do kuchyně vybalovat tašky s nákupem, obědem a čerstvým koláčem.

„Co Radek? Nebude nadávat, že jsi pryč, když je poledne?“ strachuje se Nina.

„Ten už obědval a odjel na nějakou fušku, takže tu s tebou můžu být celé odpoledne,“ mrkne Šárka a hledá ve skříňce talíře na posilňující kuřecí polévku.

Po třech hodinách práce byt voní čistotou, všechny věci jsou na svém místě a Nina je totálně vyřízená. Ale při úklidu jí to došlo. Nenašla totiž žádné dokumenty, žádné účty. Co jiného by tady tchýně hledala? Od hlavy k patě je v černém, ale v prvé řadě má strach o rodinný majetek. Přišla o manžela i o syna, a teď by se tu měla roztahovat z jejího pohledu cizí ženská. Ano, v tom to bude.

„Prosím tě, kam si dáváte doma doklady a účty?“ zeptá se Šárky. „Tady nikde nic není, přece to Karel musel někam ukládat, byl na svoje věci tak pořádný,“ přemýšlí nahlas.

„Já mám všechno v krabici od bot pod postelí, ale pod vaši postel v ložnici jsem taky nakoukla, a nic tam kromě váhy nemáte. Už mě napadá jedině garáž a kancelář v jeho dílně. Máš klíče?“

„Nemám, ale počkej, mám vlastně Karlovu tašku. V ní určitě klíče budou,“ vzpomene si najednou Nina a pospíchá pro tašku do chodby.

Přinese ji do pokoje a položí ji vedle Šárky na pohovku. Otevře kovovou přezku a rozepne zip. V tašce září červená lesklá termoska.

„Kde to sakra vzal? A kdo mu vařil to kafe, které bytostně nesnášel?“ zakleje Nina a pospíchá k odpadkovému koši.

„Neblázni, nevyhazuj ji! Třeba se ti bude ještě hodit,“ míní Šárka a Nina se na ni nevěřícně podívá.

„Myslíš si, že bych ji mohla používat, po tom všem?“

„Tak jsem to nemyslela, ale třeba ti pomůže, až budeš pátrat po tom, čí vlastně je. A pátrat budeš, nesnaž se mi namluvit, že ne. Na to tě znám moc dobře.“ Šárka sebere z koše termosku a vypláchne ve dřezu zbytky zatuchlé kávy.

„Máš pravdu, promiň,“ omlouvá se Nina a vytáhne z tašky klíče, peněženku, mobil a sáček s hodinkami a snubním prstenem. To mu asi sundali v nemocnici, pomyslí si a otřepe se při té představě.

Většinu klíčů vůbec nezná. Některé budou od dílny, jiné od garáže, možná že jsou na kroužku i klíče od domu ve Lhotě, přemýšlí. V peněžence najde balíček bankovek a taky kreditní kartu. Zkouší Karlův mobil, ale nefunguje. Buď se rozbil, nebo je vybitý, nadává pro sebe a jediné, co cítí, je absolutní bezradnost.

„Vyzkoušej některou nabíječku, co jsem ti přinesla do špitálu,“ řekne Šárka a Nina spěchá pro kabelku.

Zkouší jednu po druhé, až ta poslední konečně sedne. Telefon se nabíjí a Nina se pokouší přivést jej k životu. Zadejte PIN, hlásí displej. A jak ho mám asi tak vědět?

„Já ti nechci radit, Nino, ale dneska už se na všechno vykašli a nech to na zítra. Budeš mít celý den volno.“ Šárka si moc dobře všimla, jak je kamarádka bledá a jak se jí třesou ruce.

„Ještě se mnou pojď aspoň do garáže. Když tam nic nenajdeme, tak zavolám Vladanovi, aby mě vzal zítra odpoledne do dílny,“ poprosí kamarádku Nina. „Taky budu potřebovat nějaké nové oblečení, všechno mám světlé. Měla bych s tebou zajít do obchodu, nejlépe už během zítřka. Nemůžu jít do pohřebáku v květovaných šatech.“

„Vyzvednu tě odpoledne, to není problém, něco vybereme,“ slibuje Šárka.

Karlovy klíče studí Ninu v ruce. Oblékne si lehký svetřík, a než za sebou obě zamknou dveře do patra a sejdou dolů, spolkne v kuchyni jeden prášek z nemocnice. Její nervy jsou na pochodu. Takhle by se brzy složila a to nemůže dopustit. Našlapují tiše jak myšky, aby je Milada neslyšela, a obcházejí dům, až přijdou ke garáži. Nina zkouší roztřesenou rukou jeden klíč za druhým. Konečně zámek povoluje. Vkradou se dovnitř jako dvě zlodějky. Voní to tu krásně benzínem, pomyslí si Nina. Kdy jsem tady byla naposledy? přemýšlí. Zamkne zevnitř a rozsvítí světlo. V rohu stojí velká šedá plechová skříň a je taky zamčená.

„Zkus to ty, já už nemůžu,“ podává klíče Šárce a opírá se o chladnou zeď.

Dvířka hlasitě vrznou a obě ženy teď hledí na jednotlivé police uvnitř. V jedné z nich je úhledně složené oblečení, které Nina nikdy neviděla. Boxerky, které Karel nikdy nenosil, protože chtěl jen trenýrky. Značková sportovní trička, i když měl rád výhradně košile. Ve druhé polici leží nová tenisová raketa a ve třetí hromádka erotických časopisů.

„Ničemu nerozumím. Kde vzal to oblečení? Tohle není jeho styl, na sex taky nikdy moc nebyl a tenis nehrál,“ diví se Nina.

Šárka vůbec neví, co by na to měla říct, a tak jen bezmocně mlčí.

Úplně vespod skříně je velká krabice od počítače, kterou Nina nikdy dřív neviděla. Když ji otevře, spatří spoustu důležitých dokladů.

„To jsem ráda,“ oddychne si Nina a položí krabici na pracovní stůl. Najednou se ozve silné mlácení na vrata garáže.

„Kruci, strašně jsem se lekla!“ vykřikne Šárka.

„Okamžitě otevři, rozumíš? Co tam vůbec hledáš? Celý dům je můj, slyšíš mě hergot? Karel mi všechno odkázal, je to v závěti!“ křičí Milada za vraty a kope do nich. „Až tu závěť najdu, tak potáhneš, nechci tě tady!“ Ještě jednou kopne a rozhostí se ticho.

„Hele, zamkni tu skříň a pro tu krabici se vrať později, baba určitě čeká venku, až vylezeš,“ zašeptá Šárka a Nina musí uznat, že má pravdu.

Tak o to jí jde, chce mě vyštvat. To mám skončit s Ladou na ulici? Tak to tedy ne. Než se vyřídí pozůstalost, tak nás snad vyhodit nemůže. Musím se zeptat Hynka.

Jak Šárka předpokládala, Milada se krčí za keřem a číhá. Ale když si všimne, že Nina není sama, předstírá nezájem.

„Dobrý den,“ zdraví Šárka slušně, ale tváří se jak bůh pomsty.

„Nazdar,“ zasyčí Milada a sleduje po očku Ninu, jestli něco nenese.

„Tak vy chcete zůstat v celém domě sama?“ zeptá se Nina tchýně. „To nemáte ráda ani svou vnučku? Jak k tomu to dítě přijde, že má skončit bez domova? Kdyby Karel viděl, jak se chováte a jaký bordel jste u nás udělala, nevěřil by svým očím! Ale dokud nepůjdeme k notáři, vyhazovat nás nebudete, nebo na vás zavolám policii,“ vyhrožuje tchýni pevně, hrdá, že konečně dokázala otevřít pusu, ale srdce jí mlátí jak o závod.

Milada se vztekle otočí a zmizí s dávkou tichých nadávek v domě.

„Teda já čumím, jak jsi s ní zametla!“ pochválí Ninu kamarádka u branky.

„Uvidíme se zítra. Doufám, že to tu zvládneš,“ rozloučí se a odchází domů.

„Děkuju za všechno!“ zavolá ještě Nina, než jí Šárka zmizí z dohledu.

Vyčerpaná se zamkne nahoře ve svém bytě, plácne sebou na postel a pláče do polštáře tak dlouho, až vysílením usne.

Uprostřed noci procitá do ticha. Slyší jen tlukot vlastního srdce. Oblékne si tmavou teplákovou soupravu a hledá ve skříních na chodbě něco, čím by si posvítila. Dveře od bytu nechá jen přivřené, aby nevzbudila Miladu. Tiše se krade z domu, se starou baterkou v ruce, jako lupič z nějaké špatné komedie. Opatrně otevře vrata garáže. Tuhle černou komedii psal sám život, uvědomí si trpce. Ještě odemknout tu pitomou plechovou skříň, co tak zatraceně vrže, a sebrat krabici, pomyslí si. Celá se třese a napíná uši, když se vrací domů se svým lupem, ale vypadá to, že Milada opravdu spí.

Konečně sedí znovu na své posteli, zamčená v bezpečí svého bytu, a rozkládá všechny papíry z krabice na prostěradlo. Škoda že uvnitř není PIN na Karlův mobil, nebo je to dobře? Bez PIN je jí jeho telefon k ničemu. Mohla se něco dozvědět, i když se zároveň pravdy bojí. Zvedne se z postele, odpojí mobil od nabíječky a odsune zadní kryt telefonu. Je to poslední šance. Někdo si přece kódy ukrývá právě pod kryt, přemýšlí. Místo kódu však Nině padá k nohám SIM karta. K čemu měl druhou simku? No jistě, každý blbec by to pochopil, jen já se tomu pořád bráním. Uvěřit tomu, že Karel měl prostě ženskou. Ale koho? Kde ji potkal? A proč jsem mu nestačila já? Možná mu křivdím. Přece by se nedokázal tak dokonale přetvařovat. A já? Copak jsem tak hloupá, že bych si ničeho nevšimla?

Závěť, o které mluvila Milada, v krabici není. Třeba ani neexistuje. Že by měl Karel takovou povahu, aby nechal manželku a dceru bez střechy nad hlavou v případě, že by se mu něco stalo, tomu prostě Nina nemůže věřit. Proč by ale Milada prohledávala byt, přece není blázen?

Tlustá hromádka obálek s razítkem Komerční banky vypadá na první pohled obyčejně a nezajímavě. Nina vytáhne složený list papíru z vrchní obálky a prohlíží si jednotlivé položky výpisu z účtu. Poplatky za vedení, za položky, elektřina, tohle bude asi zdravotní a sociální pojištění a co je tohle? Patnáct tisíc na protiúčet Ireny Macíkové. Kdo je Irena Macíková? Nina vytahuje další a další papíry a na každém z nich vidí to samé. Prohlédne výpisy staré pět let a dál už nemá sílu pokračovat. Na každém listu je stejná položka.

Na dně krabice leží růžová složka s úhledným nápisem Dům po babičce a modrá, na které je načmáráno fixou Životní pojištění. Nina je nechává zatím být. Má pocit, že jí praskne hlava. Nechce přemýšlet, jestli po Karlovi zdědí dům ve Lhotě nebo jestli dostane životní pojistku, i když o ní neměla ani zdání. Přemýšlí o svém manželovi, jestli ho vůbec znala. Jestli věděla, s kým žije. Tolik přece nevydělával, aby posílal balík peněz nějaké Macíkové. A proč by to dělal? To si ji snad vydržoval? Zblázním se z toho. Určitě se zblázním.

Nina usnula v pokojíčku, v posteli, která zůstala provoněná Ladou. Všechny papíry nejdřív vrátila zpátky do krabice, vzala si další prášek na nervy a šla si naprosto vyčerpaná lehnout. Přemítala o skutečnosti, že během pár uplynulých dní se jí změnil celý život. Myslela před spaním na to, v jakém přeludu žila. Nevěděla skoro nic o Karlově podnikání, nezajímala se o rodinné hospodaření, nevěděla o záhadné Ireně Macíkové, o půjčkách Vladanovi ani o lécích, které Karel denně polykal. Nevěděla, že její tchýně je vtělená zloba. Přemýšlela, co všechno řekne Ladě a kolik informací před ní zatají. Lámala si hlavu otázkou, jak budou dál žít a kde, až ji konečně spánek přemohl a unesl ji ve snech do obrovské zahrady, plné různobarevných květů a velkých poletujících motýlů s jemnými křídly.

– – –

„Mami, volal už táta?“ zahuláká Kája ze svého pokojíčku.

Ještě není ani půl sedmé a kluk už je zase vzhůru, pomyslí si Irena. Jako by si aspoň v neděli nemohl přispat, brblá si pro sebe a závidí synkovi jeho energii po ránu.

„Nevolal!“ odpovídá z ložnice, „a zapni si televizi, já budu ještě chvíli ležet.“

„A co snídaně?“ zeptá se Kája smutně.

„Sám to nezvládneš? Přece už jsi velký kluk, ne? Vem si třeba rohlík a jogurt, nebo si nasyp do mlíka lupínky. Hlavně mě nech ještě spát,“ zaškemrá Irena a přetáhne si deku přes hlavu.

Uslyší ťapkat bosé nožky svého syna po linoleu v kuchyni a musí se pod dekou usmát. U srdce ji zahřeje láska k tomu tvorečkovi, který tak strašně rychle roste. Nedávno byl ještě miminko, a teď? Kája si přistrčí židli ke kuchyňské lince, aby dosáhl na talíř na vrchní polici. Irena moc dobře ví, že si snídani sám nachystá, zapne si pohádky a bude trpělivě čekat, až se máma vyspí. Je to zlaté dítě, celé po tátovi, pomyslí si spokojeně. Vždycky poslechne, neodmlouvá, umí si pohrát i sám. První třídu zvládl na jedničku, a dokonce se ani netěšil na prázdniny. Ale proč se celý týden neozývá Karel? Tohle ještě nikdy neudělal, vždycky aspoň dvakrát týdně zavolal. Na to, že jezdí po světě kamionem a vidí se spolu jediný týden v měsíci, si zvyknout musela. Ale že se vůbec neozývá, je přinejmenším divné. Irena tuší, že už neusne. Vždycky, když moc přemýšlí, tak nemůže spát, a přitom je tak unavená.

Večer v práci byl náročný a nekonečný. Štamgasti nechtěli odejít od svých sklenic, a tak zavírala až ve dvě ráno. Na dveřích hospody mají zřetelně označenou zavírací dobu na dvanáctou, ale jak říká šéf – kšeft je kšeft. Nerada by přišla o místo, a tak vždycky mlčí a dělá, co je potřeba. Nosí pivo i štamprle přiopilým hostům a nechává bez povšimnutí jejich nejapné narážky na své pozadí, nohy a prsa. V noci měla co dělat, aby se udržela a nedala jednomu facku, když ji zatahal za její dlouhatánský cop a prohlásil něco o pěkné kobyle. Ovládla se. Musí být vděčná, že pracuje v místě. Kdyby měla do práce dojíždět, mohla by se vracet až k ránu. Ví, že ve všech hospodách je to stejné.

Holt jsem se měla líp učit, neskončila bych jako servírka, ale seděla bych pěkně v kanceláři, řekne si v duchu a jde si v pyžamu uvařit kafe. Vezme si z poličky hrnek od Karla s červeným srdíčkem, a než si nachystá kávu, pocítí výčitky, že nechala v noci Káju doma samotného. Karel by se zlobil. Ale co mám dělat, když babička onemocněla? ptá se sama sebe. Nahlédne do pokoje a vidí prcka, jak hltá pohádky, ani si nevšiml, že máma už vstala. Konvice luskne a Irena zaleje tu voňavou hromádku na dně hrnku, přidá mléko a cukr a vyjde na dvorek. Sedne si pod velký ořech na starou lavičku, tam, kde nejraději sedávala jako malá holka, když byla u babičky na prázdninách. Kávu si položí na starý rozviklaný stolek, přikryje si nohy starou károvanou dekou a pozoruje ptáky v koruně jabloně. Je tu klid a krásně se po ránu dýchá. Miluju to tady. Zpátky do města mě už nikdy nikdo nedostane. Už jako malá holka si slíbila, že tady jednou bude žít s babičkou, a to taky dodržela. Když oslavila své dvacetiny, babičce bylo šedesát dva let a pomalu ji začaly trápit zdravotní neduhy. Rodiče ani kamarádi tehdy nechápali, že se chce zahrabat na vesnici, když město nabízí tolik zábavy. Ona ale nestála o víkendové pařby, procházení obchodů ani návštěvy kin a diskoték. Toužila po klidu. Po večerech a ránech na dvoře nebo na zahradě, po kocourovi s krásnýma žlutýma očima a po své babičce. Ta vždycky byla a stále je pro Irenu velkým vzorem. Je vlídná, klidná a moudrá, s velkým smyslem pro humor, má v sobě skromnost, která se dnes už nevidí, a nikdy si na nic nestěžuje. Život bere takový, jaký je. Má ráda Irenu, stejně jako Káju, svého prvního pravnoučka, a těší se z každé maličkosti. Hlavně ať je v pořádku, přeje si Irena v duchu a těší se na úterý, až babičku propustí z nemocnice. Dopije poslední doušek kávy a vrací se do domu. Snad už podvacáté zkouší volat Karlovo číslo, ale je stále nedostupné. Stalo se jí to už mockrát, že se mu nemohla dovolat, ale vždycky se pak ozval, když měl dobrý signál. Nevolej mi, ozvu se sám, říkával, ale byly chvíle, kdy to nevydržela a zatoužila uslyšet jeho hlas.

Mnohokrát ji za ten uplynulý týden napadlo, že se mu stalo něco zlého. Nejhorší to bylo v úterý. Celá hospoda nemluvila o ničem jiném než o strašné nehodě červeného auta pod kopcem. Ale byl to údajně nějaký výrobce nábytku. A to Karel není. Kdyby aspoň znali jméno toho chudáka, co to napasoval v pondělí do stromu, měla by jistotu. Ve čtvrtek si udělala malý výlet do Napajedel. Věděla, že má Karel v Napajedlech matku. Vyprávěl jí, jak se před mnoha léty pohádali. Karlův táta tenkrát ležel na smrtelné posteli a matka byla na všechno sama. Karel musel odjet na cesty a máma mu to nikdy neodpustila. Rodnému domu se musel od té doby vyhýbat obloukem. Zřekla se ho. Ale trvalé bydliště mu tam zůstalo. Irena to nechápala a taky ji to hrozně štvalo. Nutila Karla, aby se přihlásil trvale k ní. Ale on neustále odmítal a jezdil si vybírat poštu do schránky na domě, do kterého nesměl ani vkročit. Však ona jednou dostane máma rozum, říkával.

Irena vystoupila to čtvrteční odpoledne z autobusu na náměstí a s nepříjemným pocitem šla pomalu procházkou ke hřbitovu, k prosklené vitríně, kam se vystavují nová parte. Přece kdyby to byl on v tom rozmláceném autě, tak mě by nikdo nehledal. Nikdo o mně nevěděl, jak Karel mnohokrát nadšeně říkal. Našli by akorát jeho matku a ta by musela zajistit pohřeb. Parte Karla Háje ve vitríně nenašla. Musela se na chvíli posadit, než byla schopná jít dál. Úlevu ale vystřídal vztek. Takhle to dál nejde. Kdyby ležel v nemocnici, nic by mi neřekli, jsem vlastně cizí člověk. Musíme si promluvit hned, jak to půjde. Rozhodla se náhle, že najde ten dům, kde Karel vyrůstal. Vydala se do města a pak směrem k řece. Víc nevěděla. Cestou se vyptávala, kde bydlí Hájovi, ale nenašel se nikdo, kdo by jí poradil. Už to chtěla vzdát, když jí konečně jeden děda ukázal, kam má jít.

„Támhleta zelená branka, mladá paní,“ usmál se ten stařík bezzubou čelistí a ukazoval směr oběma rukama.

Irena nejdřív obešla celý dům. Všimla si upravené zahrady a odvážila se zazvonit. Něco si vymyslím, třeba že jdu na inzerát, spřádala svůj ubohý plán, ale nikdo neotevřel. Natahovala krk přes živý plot do zahrady, jestli neuvidí Karlovu matku.

„Haló, je někdo doma?“

Nikde nikdo. Co to je? ptala se sama sebe, když zahlédla růžovou věc pod stromem. Popošla kousek zpátky směrem ke garáži a připadala si jak špión, když se natahovala přes plot. Na největším stromě v zahradě poznala pneumatiku natřenou narůžovo, zavěšenou na velkém řetězu. Vypadá to jako houpačka, pomyslela si. Ale k čemu by tu byla, když paní Hájová nikoho jiného kromě Karla nemá? Podívala se na hodinky a lekla se, že zmešká jediný autobus, který jede zpátky. Dávno jsem měla jeho matku vyhledat, vyčítala si cestou. Ještě by byla nakonec ráda, že má vnuka. Vrátila se domů unavená a s bolavou hlavou, ale s nadějí, že Karel žije.

„Mami, půjdeš za mnou na pohádku?“ vyruší ji ze vzpomínek na čtrvrteční den Kája, v očích má prosebný výraz, jaký umí vykouzlit jen děti.

„To víš, že půjdu, a pustíme si nějakou pořádnou,“ řekne Irena, vezme chlapce za ruku a odvede ho ke krabici dévédéček, aby si sám vybral.

Těší ji, že má volno a do práce musí až v úterý odpoledne, a to už bude babička doma.

– – –

Štěbetání ptáků, které se ozývá otevřeným oknem, probouzí Ninu ze snů. Podívá se na růžový budíček na nočním stolku vedle postele, který právě ukazuje půl osmé, a protáhne se. Je neděle, můžu ještě spát, pomyslí si a otočí se na druhý bok. V polospánku vnímá, že se cítí líp. Bolest břicha se citelně zmírnila. Když otevře oči podruhé, je už deset pryč. Vstane a přikrývku položí do otevřeného okna, aby se provětrala. V žaludku jí hlasitě kňourá. Vzpomene si na koláče, které jí upekla Šárka, čerstvé, meruňkové. Sbíhají se jí sliny a to je dobré znamení, že se jí vrací chuť k jídlu. Uvaří si čerstvou kávu a zamíří do koupelny. Když si pak sedá ke stolu, s ručníkem omotaným kolem hlavy, voňavá a odpočatá, cinkne jí zpráva. O půl jedné před obchodem, píše Šárka. Nina se zakousne do koláče a představí si na sobě černé šaty. Nikdy jsem žádné černé neměla, pomyslí si, jen samé veselé, v pastelových barvách. Taky jsem bývala veselá, jako bylo moje oblečení, ale už nejsem. A nevím, jestli ještě někdy budu. Mám smutek. Pohřeb. To slovo mně vždycky nahánělo hrůzu. Pohřeb je týrání pozůstalých. Vždycky, když slyším od hřbitova zaznít smuteční hudbu, pocítím úzkost. Nenávidím pohřby. Všichni se musí dívat na rakev a představovat si, jak uvnitř leží člověk, který se ještě nedávno smál, mluvil, dýchal a miloval. Všichni brečí, všichni mají černé, depresivní oblečení a smuteční tóny se zarývají do srdcí jako pařáty nějaké příšery. Prostě hrůza. Pohřeb by se měl vymyslet nějak jinak. Ale jak? Nic mě nenapadá. Rozloučit se nějak důstojně, v soukromí, to by se mně líbilo. Vždyť kolik chodí na pohřby čumilů! Najednou se vyrojí spousta známých. Někteří sledují, kdo brečí málo a kdo zase příliš. Nina dopije kávu, vysuší si vlasy fénem, uklidí krabici s dokumenty pod manželskou postel a oblékne si plátěné kalhoty s bavlněnou košilí.

Sebere veškerou sílu a odvahu zajít dolů za Miladou. Musí si spolu promluvit. Zamkne za sebou dveře a klíč tiskne v dlani. Teď budu zamykat pokaždé, i kdybych šla jen na zahradu, rozhodne se a sejde po schodech dolů. Zaklepe na dveře přízemního bytu.

„Milado, potřebuju si s vámi promluvit!“ zavolá hlasitě, ale tchýně se neozývá. Nina dál na nic nečeká a vezme za kliku. Není zamčeno, a tak vejde. Najde tchýni v obýváku, plačící, s hlavou v dlaních.

„Co tu chceš? Vypadni odsud. Nechci tě vidět!“ prskne další dávku jedu do tváře své snachy, ale Nina si sedne do křesla.

„Musím s vámi mluvit,“ řekne pevně.

„Není o čem, nechci…“

„Budete to muset vydržet,“ přeruší ji Nina. „Zítra musíme vyřídit pohřeb. Měly bychom jít do pohřebního ústavu spolu. Nemám skoro žádné peníze. Bude mi chybět nejmíň patnáct tisíc.“

„Tak proto jsi přišla, pro peníze! Pěkně ses vybarvila, jen co je pravda!“ křikne Milada.

„Pochopte, že se nedostanu na účet, dokud nebude vyřízená pozůstalost. Pak vám všechno vrátím!“

„Nemám!“ odfrkne Milada.

„A nikam s tebou nepůjdu. Jako manželka máš povinnost vyřídit všechno sama. Já na to nemám nervy!“

„A já snad ano? Neříkejte, že nemáte tak malou částku. To mám prosit cizí lidi?“ zvýší hlas a zachvěje se po celém těle.

„Taková ostuda, nemít na pohřeb vlastního manžela, styď se!“ zpraží ji Milada zlým pohledem.

„Za co proboha? Že měl Karel kontrolu nad účty a nad penězi? To mně vážně nepomůžete? Nemůžu uvěřit, že jste taková…“

„No jaká, jaká? Jen to řekni! Co si to vůbec dovoluješ! Vlezeš mi do bytu a urážíš mě. Jak jsem řekla, nic nedostaneš! A jdi už…,“ ukáže prstem na dveře rudá jak rak a funící vzteky.

„Jak myslíte. Po dobrém už spolu asi nevyjdeme. Když to tak chcete, je to vaše věc,“ zašeptá smutně Nina, odchází zpátky do svého bytu a zamyká za sebou dveře.