SEDM ZLATÝCH OBLÁČKŮ

Vojtěch Filip

Copyright

Autor: Vojtěch Filip

Fotografie na obálce s laskavým svolením Petra Pospíšila, Hoher Bogen 2009

Vydal: Martin Koláček – E-knihy jedou

2014

ISBN:

978-80-7512-030-4 (ePub)

978-80-7512-031-1 (mobipocket)

978-80-7512-032-8 (pdf)

Motto:

Kdybych měl dar proroctví, rozuměl všem tajemstvím a obsáhl všecko poznání, ano, kdybych měl tak velikou víru, že bych hory přenášel, ale lásku bych neměl, nic nejsem.

1. Korintským 13: 2

Předmluva autora k obsahu knihy

Původně toto pojednání vzniklo jako studie určená pro vlastní potřebu, až posléze z ní vzniká knížka. Při psaní textu knihy mi šlo o to, aby se čtenář příliš neztrácel v odbornostech, přesto aby měl dobrý vhled do moderního učení církve, proto jsem použil nosný fiktivní příběh ke zvýšení čtivosti a další krátké příběhy jako podtext hlavních myšlenek.

Úvod

C. G. Jung poznamenal: „Již 30 let mám klientelu ze všech kulturních zemí světa. Mnoho set pacientů prošlo mýma rukama. Byli to většinou protestanté, v menšině židé a ne více než pět nebo šest praktikujících katolíků. Mezi všemi mými pacienty za životním středem, to znamená po třicátém pátém roce života, není jediný, jehož konečným problémem by nebyl náboženský postoj. Ano, každý trpí v posledku tím, že ztratil to, co živoucí náboženství svým věřícím ve všech dobách dávalo, a nikdo není skutečně uzdraven, kdo znovu nedosáhl svého náboženského postoje, což s konfesí nebo příslušností k církvi přirozeně nemá nic společného“ (Jung, 1972, strana 138).

Ať již věřící jste, nebo nejste, přesto se v životě každého jedince polemice o své osobní náboženské zkušenosti nevyhnete. Pokud tento fakt není v člověku tím nebo oním způsobem zodpovězen, člověk se vystavuje nebezpečí duševního neklidu a nestability. Tato knížka si klade za cíl být na této cestě malým, ale poučným a snad i zábavným ukazatelem směru a nabídnout nezávazné odpovědi ve fiktivních rozmluvách aktérů knihy, plynoucí z tradičního evropského pojetí odpovědí na toto odvěké lidské hledání.

Kapitola I

Odhalené tajemství

Část I

„Evo,“ zazněl hlas pod půvabnou blondýnkou, která stála na žebříku u vysokého regálu s knihami a rukou hledala ve svazcích. „No tak, Evo, pojď dolů, musíme jít.“

Eva pohlédla pod sebe a uviděla svého mladšího bratra, který stál pod žebříkem. „Říkalas, že jdeme na oběd, mám hlad, tohle hledání je na nic, tak dělej!“

Eva si povzdechla, mladšího bratra měla ráda, ale jeho lehkomyslnost a necílevědomost jí štvala. „Mám tu práci, jdi sám, doženu tě,“ řekla naštvaně. Bratr, urostlý hoch s růžolícími tvářemi, ještě chvíli přešlapoval na místě, pak mávl rukou a s nesouhlasným mumláním odešel.

Eva pročítala svazky v městské knihovně, kam chodila studovat staré knihy. Do knihovny chodila ráda, vyhledávala zde knihy týkající se tajemného umění kontemplace a staré mystiky. O výsledky svého bádání se dělila se svým přítelem Vilémem, který stejně jako ona byl zapálený badatel a hledač pravdy. V knihovně byl zaveden systém vyhledávání knih pomocí počítače, zjistila ale, že horní police nejsou v počítačovém systému ještě zaevidovány. Ty knihy v horní polici ji lákaly už od samého začátku, byly to historické originály uložené zde po povodních z roku 2002. Úplně nahoře si povšimla knihy, která vypadala starší než ostatní, konečky prstů se pro ni natáhla, stoupla si na špičky, už knihu skoro měla v dlani...

„Co tam děláte? Na žebřík návštěvníci nesmí!“ zakřičel přísný hlas staršího pána, který do místnosti vešel. Eva se strašně lekla, zapotácela se a cítila, jak se pevná opora žebříku ztrácí pod jejíma nohama. Najednou letěla volným pádem k zemi. Před očima se jí zablesklo a ztratila na okamžik vědomí. Když se probrala, sáhla si na hlavu, nad ní se skláněl prošedivělý pán.

„Jsem profesor Novák,“ představil se, „jste v pořádku?“ Eva přikrývka a pomalu vstala. Hlava jí třeštila, ale jinak se zdála celá. Kniha, kterou tolik chtěla, ležela na zemi vedle ní. Na bratra i oběd úplně zapomněla.

Část II

Před knihovnou na velikém patníku vedle svého zaparkovaného luxusního automobilu seděl mladý muž. Jeho společenský oděv byl na mnoha místech pomačkaný. Tvář měl ustaranou a líce propadlé
z nedostatku spánku po dlouhých večerních studiích. Čekal již přes půl hodiny na Evu, která stále nešla, ani nebrala mobil. Potkal jejího mladšího bratra a ten mu řekl, že Eva je stále v knihovně. Jeho fialkově modré oči zářily očekáváním a skrytou energií. Mladík pohlédl na nebe a povzdechl si. Konečně zavrzaly dveře knihovny, ale na místo Evy z nich vyšel nějaký starší pán, který mu pokynul k následování. Mladík se podivil, ale pak pomalu vstal a následoval pána dovnitř. Muž ho odvedl do zázemí, kde u stolu seděla Eva se šálkem čaje v jedné ruce, druhou si držela mokrou utěrku na ošklivě vypadající bouli na hlavě. Vilém k ní starostlivě přiskočil, Eva ho objala, ale pak ho odstrčila, nic mi není, je to jen boule, dávej pozor. Starý pán Vilémovi pokynul, aby se posadil. Vilém z Evy nespustil oči, přesto si sedl a přijal nabídnutý hrnek čaje.

„To je pan profesor Novák,“ řekla Eva, „pomohl mi. Pan profesor je velkým znalcem teologie.“

Vilém si se zájmem prohlédl staršího pána, který se nezdál ničím výjimečný. Působil spíše dojmem knihomola, jeho prošedivělé vlasy a vousy spolu s obnošenými šaty nedělaly moc dobrý dojem, ale zdání často klame, jak Vilém věděl. V očích měl pan profesor něco, co stále přitahovalo Vilémovu pozornost, jakési vnitřní jiskrné světlo. Profesor vstal a podal Vilémovi ruku na pozdrav, Vilém ji přijal.

„Objevila jsem zajímavou knihu,“ pronesla se Eva po chvíli mlčení a tázavých pohledech Viléma. „Vlastně jsem kvůli ní spadla, ale myslím, že to stálo za to,“ usmála se a ukázala na knihu ležící na stole. Profesor na ni přísně pohlédl, ale pak spolkl svou poznámku o správném chování návštěvníků v knihovně. Vilém se zeptal, zda si knihu může prohlédnout, ale profesor ho zarazil.

„Myslím, že pro vás není vhodná.“ To Viléma navnadilo ještě víc a začal na profesora naléhat. Ten se však zdál neoblomný.

„Hlavní rozdíl mezi duchovním a světským člověkem, hnaným touhou konzumu, spatřujeme často nejen
v titulu, míře nabytých vědomostí a finančním úspěchu, ale především v hloubce ušlechtilosti ideálu, který ten či onen sleduje jako horizont a cíl svého života. Jaký je váš cíl, co je smyslem vašeho života?“ zeptal se profesor?

Tuto otázku Vilém nečekal, bezradně zalapal po dechu. Profesor si toho všiml a usmál se. Eva se zamračila a podívala se na Viléma. Ten nechtěl vypadat před svou milou hloupě, a tak zamumlal něco v tom smyslu, že to cítí jako příležitost poznat podstatu sama sebe. Profesor se pousmál podruhé.

„No budiž,“ řekl s rozmyslem po chvíli. „Ale upozorňuji vás, že se jedná o historické popisy různých událostí, pouze na poslední stránce je to, co hledáte.“ Vilém poděkoval, ale myslel si své. Vzal si bílé rukavice a jal se knihou listovat. Opravdu, kniha byla jen popisem historie, až na poslední straně byl tajemný, rukou psaný latinský text.

„Ty umíš latinsky?“ obrátil se na Evu.

Naštěstí se Eva latinsky učila ve škole. Začala text překládat a nahlas pomalu číst.

„Mnich píše: Je sedm kroků rozjímání, sedm západů zámku, abys vstoupil do brány umění vnitřního zpěvu a poznal smysl veškerého dění světa. Bránu otevřeš za sedm dnů.“

Eva se zarazila, to je o zpěvu?

„Čti dál,“ povzbuzoval ji Vilém.

Eva pokračovala:“ Těchto sedm kroků přivede člověka k mistrovství.“

„To vypadá dobře,“ ušklíbl se Vilém, ale vysloužil si jen káravé pohledy od Evy i od profesora.

Mnich píše:

První krok

Získej niternou zkušenost, získej božské vedení
v umění. Bez božského vedení budeš jen řemeslník, nikoliv umělec. Odhal se nejvyšší skutečnosti, odhal se Bohu, pozvi ho do svého nitra, ať tě „prosvítí“ světlem, aby viděl. Zameť práh. Když něco skryješ, bude na tom místě dál tma.

Druhý krok

Nelze se stát svépomocí dokonalým, přestaň se proto na sebe zlobit. Přijmi sebe, jaký jsi, odevzdej svou slabost Bohu, on tě vyléčí. Vyrovnej se s minulostí, jen tak se vyrovnáš s budoucností.

Třetí krok

Utiš myšlenky, tvé vědomí a láska srdce je víc. Potom nasměruj své vědomí od srdce k nebi a snaž se milovat ještě víc. Vše se vyjasní a ty poznáš, co poznat máš.

Čtvrtý krok

Cílem veškerého umění je setkání s Bohem. V hlubinách srdce je v nás prostor ticha, zde jsme sami s Bohem. Ticho je škrtadlo a vědomí je sirka, když se úradkem nebes setkají, vyskočí plamen lásky a pravdy. Symbolickým vyjádřením tohoto plamene je životní dílo umělce, v němž je realizováno tajemství vesmíru.

Pátý krok

Božský pěvec musí být osvobozen od toho, aby sám sebe hodnotil podle soudu druhých lidí. Jeho hodnota není určována lidmi. Kdo nalezne plamen lásky, svůj středobod víry, získá pevnou skálu pod své nohy. Bude neotřesitelný a svobodný. Bůh osvobozuje.

Šestý krok

Najdi své určení ve světě. Co je pro tvůj život nejhlubší motivací, co bys rád zanechal jako svůj odkaz lidem? Když to prozkoumáš, zjistíš své poslání ve světě, poznáš, kdo jsi a kam jdeš. Sedmý krok – brána je otevřená, vejdi. Konej uvolněně, láska musí vytrysknout sama od sebe. Mnich říká: Slovo mě dovedlo až k absolutnímu tichu, v němž se sjednotím s Bohem za prahem všech slov, myšlenek a obrazů, aby v nitru zasvítila pravá krása a láska a obraz Boží v nás. To je pravé umění.

Pozn. pod čarou-(Sedm kroků, bylo volně vytvořeno pod inspirací knih Oblak nevědění, Exercicie na všední den, Duchovní cvičení se svatou Terezií z Lisieux)

„To je vše?“ zvolal Vilém. „To je celé tajemství staré knihy? Jen dvě stránky s několika větami?“

Eva však byla citlivější, věděla, spíš cítila ve svém nitru, že ta slova mají hlubší základ.

„Sedm mystických kroků není nějaká vnější technika, ale tajemná technika vnitřní, přetvářející nitro člověka do úplně jiné podoby,“ řekla nakonec.

Vilém si zamnul bradu. „Ale ano, mohlo by být,“ obrátil, protože si nechtěl vysloužit další pošklebky od své milé.

„Copak to nechápeš? Láska je počátek a konec umění, o  ničem jiném se zde nemluví,“ dodala Eva. „Pane profesore, říkal jste, že jste text již prostudoval, nemůžete prosím objasnit, o co v něm jde?“

Profesor, který až dosud mlčel, se podíval na Evu, pak na Viléma a nakonec souhlasil. „Pokud vás to opravdu zajímá, mohu vám text vyložit, ale jen pod podmínkou, že to zůstane mezi námi.“

Eva přitakala, a když se Vilém neměl k odpovědi, šťouchla ho loktem. „Souhlasíme,“ vyhrkl Vilém.

„Nuže teď již nemám čas, ale přijďte za týden, věřím, že když nás osud svedl dohromady, máme si co říct,“ pravil profesor.

Týden uběhl jako voda a dokonce i Vilém se začal těšit, protože v něm vítězila zvědavost. Když se opět sešli, na jejich zvědavé otázky odpovídal profesor nejprve rezervovaně, ale když se přesvědčil o jejich zájmu, svolil k úplnému výkladu sedmi kroků popsaných v tajemné knize. Eva i Vilém se ponořili do studia těchto zvláštních mystických textů. Profesor začal vysvětlovat tajemství…

Kapitola II

Tajemství západu a sedm kroků poznání

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sedm zlatých obláčků.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.