Larry Correia v nakladatelství

FANTOM Print

Lovci monster

Lovci monster s.r.o.

Lovci monster: Vendeta

Lovci monster: Alfa

Lovci monster: Legie

Lovci monster: Nemesis

Monster Hunter Siege *

The Monster Hunter Files *

Grimnoirské kroniky

Drsná magie

Magické pouto

Okovy války

Larry Correia & John Ringo

Paměti lovce monster

Grunge

Hříšníci

* Připravujeme, český název bude ještě upřesněn

Larry Correia & John Ringo

FANTOM Print

2017

Copyright © 2016 by Larry Correia and John Ringo

Cover © Petr Willert

Translation © Jakub Mařík

ISBN 978-80-7398-911-8 (ePub)

ISBN 978-80-7398-912-5 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

OBSAH

PODĚKOVÁNÍ

POZNÁMKA PŘEKLADATELE

PROLOG

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

EPILOG

Jako vždy

kapitánu Tamaře Longové, USAF

Narozena: 12. května 1979

Zemřela: 23. března 2003 v Afghánistánu

Teď létáš s anděly.

A

Keithu Berdineovi

Narozen: 18. června 1964

Zemřel: 21. září 2013

Chybíš mi, kamaráde.

PODĚKOVÁNÍ

Když došlo na střílení z vrtulníku, musel jsem zajít za svým kamarádem Emilem Praslickem, čerstvě penzionovaným dlouholetým členem US Army Marksmanship Unit (USAMU). Možná víte, že stejně se jmenoval instruktor odstřelovačů v mé sérii Paladin of Shadow. Došlo mi, že pokud má nějaký můj kontakt zkušenosti se střílením z barrettu z vrtulníku, tak to bude Emil. Jo, jo, měl.

A také bych měl se zpožděním pogratulovat USAMU, že nedávno vyprášili kožich mariňákům z Camp Perry! Legrační část? Hlavním armádním střelcem je štábní seržantka Sherri Gallagherová (opravdová drsňačka), kterou Emil naverboval na civilní střelecké soutěži.

Teď kdyby ještě Emilovi svěřili i armádní fotbalový tým…

Většina postav je na někom založená. Mohou to být „superpostavy“, ale existuje tu nějaký reálný základ. Jak řekl Hemingway: „Dobří spisovatelé tvoří, skvělí spisovatelé kradou.“ Někdy je to úmysl, někdy si to ale ani neuvědomím.

Teprve v této knize mi došlo, že Chad je zčásti založený na mém příteli z armády jménem Keith „Duck“ Berdine. Ducka jsem poprvé potkal, když jsem převážel džípy z Grenady. Vyzvedl jsem ho ve Wilmingtonu a jel s ním do Fort Bragg. Podělaná práce a dlouhý příběh proč. Neskutečný opruz. Bože, jak mě to štvalo! Na druhou stranu jsem ale potkal Ducka a spřátelil se s ním, takže všechno zlé je pro něco dobré.

Zůstat, když se domů vrátili i poddůstojníci, a hlídat mizernou elektroniku, i když mě čekala dvanáctihodinová jízda, je vážně mizerná práce. Podělaná „zabezpečená“ komunikace! Mohl jsem ten zámek prostě přestříhnout, ale NE, byl to „bezpečnostní zámek“ a musel být… AAAAGH! Na retardovaného důstojníka, co měl službu, jsem musel čekat dvě hodiny, protože ten blbej poručík nedokázal najít zatracený KLÍČ… který nakonec byl ve skříni PŘÍMO ZA JEHO PITOMOU PORUČICKOU HLAVOU! A to nemluvím o tom, že zbytek praporu měl volno, protože tenhle víkend bylo Díkůvzdání, a my pořád trčeli na Grenadě… Gah! To je jedno. Armádní kraviny. Většina z vás to chápe. Ano, lidi, byl jsem tam, udělal jsem to a pořád mě to štve.

Nakonec jsem jel s Keithem v M151 jako ochranný doprovod. Noc byla obzvlášť temná, černá jako uhlí, na zapadlých silnicích v Severní Karolíně. Vjeli jsme na křižovatku a zablokovali ji, aby mohl konvoj projet. Duck potom dupl na plyn a předjel celý konvoj, v levém pruhu na klikatící se dvouproudé silnici, v noci a s tachometrem na maximu. Celou dobu se mnou mluvil, mával rukama a VŮBEC, a to myslím OPRAVDU VŮBEC, nedával pozor na cestu.

Tohle šílené nekonečné joie d’vivre, tak to byl Duck. Musím však uznat, že nebyl ani zdaleka tak namyšlený jako Chad.

Roky dělal leteckého maršála a pak náhle zemřel, ze všech věcí zrovna na leukémii. Nechal po sobě ženu, dvě děti a spoustu přátel, kteří si ho budou pomatovat díky jeho dobrosrdečnosti a laskavé povaze.

Chybíš mi, kamaráde, ale svým způsobem jsi znovu ožil v Ironhandovi.

John Ringo

O tom, jak Paměti lovce monster vznikly, jsme mluvili v úvodu předchozí knihy. Jsou to Johnovy příběhy ve světě, který jsem stvořil já. Mým úkolem byly menší úpravy, díky kterým se dokonale sladily se zbytkem série.

Chci poděkovat Mikeu Kuparimu, Whitu Williamsovi a Peteru Grantovi, kteří mi pomáhali s ověřováním faktů. A speciální poděkování Toni Weisskopfové, že je tak skvělá editorka.

A ze všeho nejvíc chci poděkovat Johnovi, že tyto knihy napsal. Já osobně mám na jeho knihách nejraději to nakažlivé nadšení. Vidíte na nich, že se při psaní hodně bavil, vyloženě to z těch stránek sálá. Ten chlap je zatraceně dobrý vypravěč.

Lary Correia

POZNÁMKA
PŘEKLADATELE

Jistě jste si všimli, že názvy kapitol jsou ponechané v anglickém originálu. John Ringo se totiž rozhodl pojmenovat kapitoly podle slavných songů, které na své stránce na Facebooku také doporučuje při čtení poslouchat. Překládat jména takových hitů by byla svatokrádež a v pekle určitě existuje speciální kotel pro překladatele, kteří by své čtenáře chtěli týrat songy „Měsíční tanec“, „Perlík“ nebo „Střílím, abych se vzrušil“. Z toho důvodu jsou názvy ponechány v originále, nemluvě o tom, že podle těch českých by se ty písničky hledaly opravdu hodně špatně.

PROLOG

HELL’S BELLS

Kostelní zvon odbíjel půlnoc, vlhkou jako bažina a horkou jako panty u pekelné brány. Procházel jsem opuštěným hřbitovem. Slyšel jsem svůj trhaný dech, vzdálené hřmění a neustálé bzučení zatracených moskytů. Cikády mlčely, což je vždycky špatné znamení. Nebylo tu skoro žádné světlo, protože měsíc se schovával za nadouvajícími se mračny.

Kvůli horku a situaci, ve které jsem se ocitnul, mi po obličeji stékal pot. Zbroj mě dusila, ale neodvážil jsem se stáhnout ruku ze zbraně na tak dlouho, abych se stihl napít ze své čutory.

Byl jsem úplně sám a naháněl mě vlkodlak, který už zabil půl tuctu lidí.

Obklopovaly mě nadzemní hrobky, blokovaly mi výhled. Mohl jsem se spolehnout jen na své uši a nos a stál jsem proti dravci, který měl oba smysly desetkrát citlivější.

Potom ticho narušilo zavytí loup-garoua, neartikulovaný řev napůl lidský, napůl zvířecí a dohromady hodně špatná zpráva.

Už mě to unavovalo. Unavovalo mě horko. Unavovali mě moskyti. Unavovalo mě, že on loví mě a ne naopak. Patřím k nejlepšímu, co můžou Lovci monster nabídnout. Proto jsem tady. Jednou jsem vlkodlaka dostal jen v běžeckých šortkách s pistolí M1911. Jsem zatracenej Ironhand a žádnej podělanej ďábelskej vlk nedostane moje srdce, co tu buší ve tmě na tomhle podělanym hřbitově.

Vyskočil jsem na jednu nižší hrobku a pak jsem přeskočil na další vyšší.

Z hrobky jsem se mohl rozhlédnout po okolí. Ale loup-garou byl mazaný. Ten se přede mnou producírovat nebude. Zahlédl jsem odlesk měsíčního světla na tmavé srsti a vypálil jsem tím směrem dávku. Tlumič na uzi výstřely ztišil na nevýrazné thup, thup, thup. Kulky se odrážely hlasitěji, než byly vystřeleny.

Bez přemýšlení jsem nabil a otočil se kolem dokola. Ten parchant kolem mě kroužil a mohl přijít odkudkoliv. Metr a kus vysoká hrobka ho nezastaví. Takový skok je pro loup-garoua brnkačka. Ale možná ho odsud zahlédnu.

Ne, plížil se mezi hrobkami. Vycítil, že i já jsem dravec. Možná za to mohl můj tep, protože všem těm nevinným lidem, které zavraždil, srdce bušilo jako o závod, ale ten můj byl pomalý a pravidelný. Mě by slovem nevinný nikdo nepopsal.

Už mě to unavovalo. Rozhodl jsem se trochu přitlačit.

Zvedl jsem hlavu k měsíci v úplňku a zavyl jsem. Na vlkodlaka jsem to vytáhnout nedokázal, ale pro představu to stačilo. Vyzýval jsem ho. Vylez a bojuj.

Zaslechl jsem zaskřípání drápů na kameni a v poslední chvíli jsem se otočil, když loup-garou proletěl vzduchem a narazil do mé levé paže. Nějak se dokázal dostat za mě. Jeho zuby se mi zabořily do zbroje na hranici rukávu a vesty, skrz však neprošly. Ale drápy, ty zatracené drápy. Na těch nebylo nic přirozeného, měl je dlouhé jako dýky a pocuchal mi s nimi zbroj a nohu tak těžce, že jsem spadl z hrobky.

Na uzi byl příliš blízko. Vytáhnul jsem svou M1911, vrazil jsem mu hlaveň mezi žebra a vypálil jsem sedm plus jednu ránu v jednolitém thud, thud, thud.

Pustil mě a odvalil se, kňoural a olizoval si poraněný bok. Tím se dostal na správnou vzdálenost pro uzi. Upustil jsem M1911, stiskl spoušť uzi a přejel jsem mu dávkou po hlavě, pěkně z jednoho konce na druhý.

Automaticky jsem vyhodil zásobník a zarazil nový, než jsem sebral M911, přebil ji a vrátil do pouzdra.

„Hodnej pejsek.“

Loup-garou se po smrti vrátil do lidské podoby. Ten chlap byl hubený jak lunt, asi závislák na cracku. No, jeho problémy právě skončily. Absťák je svinstvo, ale on teď mířil do nebe, kde je všechno zelené, teplota ideální a možná tam, nevím, dostane crack zdarma a nebude mít žádné vedlejší účinky.

„Běž za Bohem, kluku,“ řekl jsem mu. „Všechny tvoje hříchy jsou určitě odpuštěný. Bůh kletby chápe. Spoustě jim dovolil existovat.“

Nebyl jsem pokousaný, ale poškrábal mě. Přes škrábance se většinou nenakazíte, jen u kousanců je to tutovka. Odepnul jsem čutoru a pořádně jsem si loknul mešního vína. To by mělo pomoct zabránit lykantropii, nebo to možná byly jen povídačky starých babek, ale určitě to neuškodí. Potřeboval jsem si obvázat nohu a zavolat koronera.

Zaskřípaly drápy a z temnoty vyběhl druhý loup-garou.

V ruce jsem neměl žádnou zbraň. Vlkodlak už letěl vzduchem. Upustil jsem čutoru, víno se rozlilo. Ustoupil jsem mezi dvě hrobky, Mo No Ken, Truchlivý meč, vyskočil z pochvy a sekl dolů. Ani jsem o tom nepřemýšlel. Prostě jsem jednal.

Což je asi důvod, proč patřím k nejlepším z nejlepších a proč jsem přežil všechno, co na mě tohle zatracený město poslalo, zatímco moji kamarádi umírali skoro každej zatracenej den.

Vlkodlakovo tělo pokračovalo další tři metry a jeho hlava se kutálela ještě dál, zastavila se až o hrobku.

Švihnul jsem mečem, abych čepel zbavil krve, vzal jsem původně bílé hedvábné plátno, které jsem dnes v noci už použil, a pečlivě jsem s ním Mo No Ken otřel. Pak jsem z levé kapsy vytáhl další plátno a opatrně jsem čepel namazal svatým olejem, který požehnali rabíni z Jeruzaléma.

Když jsem rituál dokončil, počkal jsem, jestli ze tmy nevyběhne další loup-garou. Asi ne. Cikády se vrátily ke svému vytrvalému cvrlikání. Podělaný brouci, podělaný vedro, podělaná vlhkost vzduchu. Podělaný město podělanejch nemrtvejch. New Orleans jsem miloval a nenáviděl. Miloval jsem jídlo. A opravdu jsem miloval místní kulturu.

Místní mu říkají Big Easy^1, ale jedinou snadnou věcí ve městě je smrt. V polovině případů vás pak čeká přesčas jako zombie nebo ghúla.

1 Big (velký) a Easy (snadný, bezstarostný). Celá přezdívka by se tedy dala přeložit jako Velká pohoda – pozn. překladatele.

Znovu jsem vylezl na hrobky, s pocuchanou nohou to bylo trochu těžší, a rozhlédl jsem se. Několikrát jsem zavyl. Přísahal bych, že jsem viděl pohyb, ale žádný další loup-garou se neukázal. Posadil jsem se a obvázal si nohu tak dobře, jak jen to s mou malou lékárničkou šlo. Až se dostanu k Honeybearovi, budu to muset ještě převázat.

Slezl jsem dolů a zamířil ven z bludiště hrobek. Někde tu byla cesta vedoucí hřbitovem k bráně.

Konečně jsem obojí našel, odemkl jsem bránu velkým klíčem, co mi dali, a zamířil jsem k autu NOPD, co stálo před branou.

„Hotovo!“ zakřičel jsem přes vytažené okno. Policajt ho neměl vytažené jen kvůli lépe fungující klimatizaci. Neotvíral ho, protože v NOPD se k smrti báli loup-garouů. Při podobných akcích přišli o příliš mnoho policistů. Z auta nevylezou, dokud nebude jisté, že Hoodoo komando oblast vyčistilo. „Zavolejte koronera! Rozumíte?“

Polda ukázal zvednutý palec a natáhl se k vysílačce. S trochou štěstí sem za chvíli dorazí i Tim. Dokud koroner pro speciální incidenty (KSI) okresu Orleans neskončí se svou prací, nekončím ani já – součástí našeho kontraktu s okresem a městem je i jejich ochrana, což je jenom rozumné. Úřad koronera tu přicházel o lidi i při vyzvedávání mrtvol.

Dobelhal jsem se k Honeybearovi, to je 1977 Cutlass Supreme, co jsem si sám přestavěl, otevřel jsem kufr, prohrabal jsem ho, vytáhl velkou lékárničku a dokončil jsem obvazování svého stehna. Zasranej loup-garou. V duchu jsem si udělal poznámku, že mám zavolat do nemocnice, ať mi tam připraví můj hrnek s kafem. Pak jsem zapsal pár fyzických poznámek o dnešní akci, odkulhal jsem k týmovému autu a zjistil jsem si číslo incidentu.

Ještě jednou jsem se napil, doplnil jsem čutoru a zásobníky, zavřel jsem kufr Honeybeara a odbelhal jsem se zpátky na hřbitov.

Znovu jsem začal hledat těla. Další procházka bludištěm.

Obešel jsem hrobku a hned jsem věděl, že jsem na místě útoku, protože tu byla hromada ghúlů, co prvního loup-garoua rvali na kusy. Ten bez hlavy už byl kompletně pryč.

Opřel se do mě poryv větru, jak k hřbitovu dorazila bouře, nebesa se otevřela a z oblohy se valil déšť.

Ghúlové se otočili, syčeli na světlo a vstávali od večeře.

Mezi hrobkami se blížili další. Jejich obrysy odhalovaly blesky, které do Big Easy bušily jako Thorovo kladivo.

Byl jsem zraněný, sám, trčel jsem tu v bouři a obkličovali mě ghúlové. Pak další zatracený loup-garou, stěží slyšitelný přes hukot větru, zavyl svou výzvu na měsíc…

Možná se divíte, jak jsem se do téhle ošemetné situace dostal. Já z toho viním elfky od karavanů a vynálezce tílka bez rukávů.

Jmenuji se Oliver Chadwick Gardenier. Říkejte mi Ironhand.

Tohle je můj život. Jsem Lovec monster.

Poznámka:

Tohle je druhá část Chadových starých deníků, co jsme našli v archivu. Na těchhle stránkách je spousta užitečnejch informací, takže je předávám dál.

Upřímně, tohle je pro mě těžký. Ztratili jsme tam hodně dobrých lidí. Hodně z nich jsem znal osobně, patřili k nejstatečnějším mužům a ženám, co jsem kdy poznal. Objevilo se zlo a oni drželi linii.

Osmdesátky byly v New Orleans divoký. Do města přitáhlo něco strašnýho a v rozpoutání pekla na zemi tomu zabránilo jen Hoodoo komando.

Chad hrozně rád vypráví přehnaný historky, a některý věci, co budete za chvíli číst, jsou vážně šílený, ale já tam byl. New Orleans bylo plný monster. Pár fonasilovejch rekordů, co tenkrát Hoodoo komando udělalo, se drží dodnes.

Jen bych chtěl říct, že když došlo na mě, tak Chad hrozně přeháněl. Takovej pitomec jsem nikdy nebyl. Vždycky jsem byl ten pohodář, jakým jsem i dnes.

Milo Ivan Anderson

Lovci monster s.r.o.

Cazador, Alabama

1

REBEL YELL

Jak jsem mohl vědět, že je jí čtyřicet? Tvrdila, že je jí devadesát!

Asi bych měl začít tím, že v porovnání se mnou byl Casanova nesmělý chlapík. Pokud je dotyčná žena a je atraktivní, tak to na ni zkusím. Mohl bych z toho vinit svého otce, protože ten zatím nepotkal studentku, které by za jedno ložnicové číslo nezlepšil známky. Doktorka Nelsonová – má přítelkyně Joan – tvrdí, že si tím vyřizuji účty se svou nenáviděnou matkou.

Mou omluvou je, že Lovci by neměli navazovat vážné vztahy. Umíráme příliš často a snadno. Jednorázovky s občasným zajiskřením jsou jediný způsob, jak to může fungovat. Když použiju jedno nové populární úsloví – Takhle to válím já.

Když jsme podpláceli elfy od karavanů kvůli informacím, zapovídal jsem se s jednou elfkou jménem Cheyenne.

Páni, ta byla rozkošná. Vysoká tak metr šedesát. Štíhlá. Kudrnaté zrzavé vlasy a já mám pro zrzky slabost. A pak ty hluboké modré mandlové oči, za kterýma planul oheň. Šortky, brýle Candies a tílko bez rukávů napnuté na hranici možností.

Jak se zpívá v té písničce, měla oči Beth Davisové.

Vypadala jako malý křehký andílek a na sedadle mého cutlasse mě málem zlomila na dva kusy. Kdybych nebyl v tak dobré formě, tak by mě asi zabila.

A já se jí předem zeptal, jak je stará. A ona mi tvrdila, že je jí devadesát, což je podle lidských i elfských měřítek dospělá. Chci říct, že to bylo legální v obou ohledech.

Šlo o to, že jí bylo čtyřicet. Dobře, osmatřicet podle jednoho jejího bratrance, se kterým jsem se porval.

Tím jsem si to u elfů dost pohnojil. Snažil jsem se namítnout, že jsem nebyl první, kdo se za cílovou čáru dostal. Neobměkčilo je to. Její bratři, bratranci a další elfové z parkoviště karavanů, co s ní byli spříznění jen vzdáleně, se mi rozhodli natrhnout prdel.

Nechápejte mě špatně, já už si poradil se spoustou hnusnejch věcí. Její chudozubí bráchové by nebyli žádný problém.

Ale celý gang? Pár těch chlapů bylo na elfy dost velkých a všichni měli klacky se zatlučenými hřebíky. A její máma prskala kletby na všechny strany.

Nastal čas vypadnout ze Seattlu, dokud trochu nevychladnou. Což znamená asi tak na sto let. Elfové mají hodně dlouhou paměť a zášť si hýčkají jako poslední pivo v ledničce.

Tak jsem zavolal na základnu. Díky Bohu mi to místo Earla zvedl Ray IV. Ray ve městě zůstával kvůli Susan, která byla v posledním trimestru. Týmu teď šéfoval Earl a naštěstí byl na výjezdu. Earl je v podobných věcech nepříjemně staromódní.

„Lovci monster s.r.o., u telefonu Raymond Shackleford Čtvrtý.“

Ray tu čtyřku dodávat musel. Jeho táta, Ray III., byl pořád prezidentem společnosti, i když loni při boji s lichem přišel o ruku a málem uhořel.

Raymond „Bubba“ Shackleford Lovce monster založil v roce 1895. Společnost stále vlastnila jeho rodina a LM patřili k nejlepším loveckým společnostem na planetě. Ray IV. bude jeho nástupce, až se Ray III. jednoho dne rozhodne odstoupit. Což v nejbližší době udělat nehodlal. Do té doby se Ray III. spolu s Earlem Harbingerem věnovali operaci Manager, kdy řídili každodenní běh společnosti.

Nikdy jsem se Raye nezeptal, jaký je to pocit, když mezi vámi a vrcholem stojí tolik lidí, ale nezdálo se, že by mu to vadilo.

„Ahoj, Rayi,“ pozdravil jsem s úlevou. „Tady Chad.“

„Chade, chlape.“ Jeho úsměv jsem slyšel i přes telefon. Přestože patřil k rodině vlastníků, během výcviku jsme se v posilovně spřátelili. „Rád tě slyším, kámo. S Jessem mě to mrzí. Vím, jak to bolí.“

„Ztracení přátelé,“ řekl jsem a pokrčil rameny, i když to nemohl vidět. „Je na lepším místě. Já už tam byl.“

Před pár měsíci jsme málem přišli o celý tým Ohnivých divočáků kvůli odule, obří pavoučí matce, a její kolonii dětiček velkých jako pohovka. Tělo oduly bylo větší než slon, a kdyby roztáhla nohy na Broadwayi, dosáhly by z jednoho okraje ulice na druhý. Střetli jsme se s ní v servisním tunelu starého rezervoáru a ona ho skoro komplet vyplnila. Připravili jsme si pro ni a její mrňata výbušnou past. Sklapla hodně těsně. Málem nás dostali.

Mého nejlepšího přítele Jesseho Masona kousli do břicha kousek pod zbrojí. Vstříkli do něj „jen“ paralytický toxin, ne plnou dávku trávících enzymů, ale ve směsi jich trocha byla taky, což znamenalo, že se jen bude rozpouštět déle. Neexistoval žádný lidský nebo mystický lék, co by ho mohl zachránit. Čekaly ho týdny agónie, kdy se mu vnitřnosti budou pomalu rozpouštět ve sliz.

Tak jsem mu splnil jeho poslední přání, střelil jsem ho pětačtyřicítkou do brady a vystřelil jsem si mozek nejlepšího přítele na svůj klín a hrudník.

Na oficiálním úmrtním listu stálo „smrt následkem kinetického traumatu (automobilová nehoda)“. Oficiálně jsme nikdy neumírali tak jako ve skutečnosti.

Jesseho smrt a poslední okamžiky bitvy týmem, a především mnou, trochu otřásly. Ale tohle jako svou výmluvu použít nemíním.

„Jo,“ řekl jsem. „Dost to se mnou zamávalo. Jak se má Susan?“

„Pěkně zakulacená a neustále si stěžuje, jak moc je ošklivá.“

„To dřív zamrzne peklo.“ Nebudu se srovnávat s Lancelotem, ale do manželky svého přítele a skorošéfa jsem se zamiloval až po uši. Susan byla vážně kočka. I kdyby přibrala padesát kilo bez těhotenství, stejně bych ji kvůli chroupání sušenek z postele nevyhodil. Ne že by to hrozilo. Susan patřila k těm ženám s úžasnou schopností shodit každý gram těhotenského tuku během pár týdnů. Stejně jako její manžel byla workholik.

O Susan jsme později přišli a o Raye svým způsobem taky. Ale to je jiný příběh.

„Nikdy nezavoláš, nikdy nenapíšeš,“ začal Ray. „Takže to bude obchodní.“

„Trochu. Podívej, než se k tomu dostaneme, já se jí na věk zeptal. Tvrdila mi, že je jí devadesát.“

„Ale ne,“ povzdechl se podrážděně Ray. „Fey, nebo elfka?“

„Elfka,“ zamumlal jsem. „A jako vážně? Fey? Je odpornost a feyodpornost! Vždyť oni mají… chapadla a další věci.“

„No, kdyby to byla ta feyská princezna, tak na Zemi není místo, kam bychom tě před její mámou mohli uklidit. A co jsem ti říkal o laškování s elfkama od karavanů, Chade?“

„Nedělej to,“ povzdechl jsem si.

„Jak stará byla?“ zeptal se Ray.

„Čtyřicet.“

„Čtyřicet?“ ujistil se Ray. „Čtyřicet? To je kolik, sedmnáct elfskejch let?“

„Nevypadala na čtyřicet! A určitě se nechovala na čtyřicet! Místní elfové jsou pořádně nakrknutý.“

Ray si znovu povzdechl. „Dobře, dobře. Ohnivý divočáci o dalšího ranaře přijít nemůžou, obzvlášť teď ne, ale náhodou jsem se ti zrovna chystal volat.“

„Ano?“ Do prdele. Kdybych pár dní počkal, tak by mi možná něco nabídl a já bych nemusel s pravdou ven.

„Pamatuješ, jak jsem se tě ptal, jestli nechceš bejt v mym týmu?“

„Tým Smajlík beru,“ vyhrkl jsem okamžitě. Ďábelský smajlík byl logem společnosti a honosil se jím náš elitní tým. Velel mu Earl Harbinger, a když byla Susan mimo, Ray III. se o ni staral a Ray IV. hlídal krám, chápal jsem, že budou potřebovat výpomoc.

Poprvé jsem to odmítl, protože nenávidím horko. Smajlík působí v celých Státech i za hranicemi, byli naší posilou při boji s lichem, ale většinou se soustředí na Jihovýchod a Jižní Ameriku. Já jsem v létě prošel Parris Islandem a naučil jsem se tam nenávidět hmyz, horko a vlhkost tropických a subtropických pásem. Pocházím z Kentucky, kde občas bývají parná léta, ale upřímně není moc krásnějších věcí než kentucké léto.

Léto v Alabamě a v Mississippi už tak pěkné není.

Ale pořád to bylo lepší než klacky s hřebíky a elfské kletby. Elfové vám dokázali vycucnout duši a poslat ji do jiné dimenze. Na krku jsem nosil hromadu maskovacích amuletů, ale nevypadalo to, že by fungovaly. Cheyennina přehnaně ochranářská máma mě každou chvíli našla i tak. Pak na parkoviště vjel pickup plný vidláckých elfů v tílkách se zatraceně velkými klacky a já musel vyskakovat zadním oknem. Zase.

„To ti nenabízím,“ zarazil mě Ray. „Máme větší problém a já myslel na důvod, proč jsi mě minule odmítnul. Mluvíme tu totiž o New Orleans.“

Slyšel jsem zvěsti, co kolovaly společností. V New Orleans teď bylo větší horko než v termálních lázních. Říkalo se, že tamní tým měl posledních pár měsíců nezvykle napilno. Fonasil dojili o sto šest, ale měli taky velké ztráty.

Mně na odměnách z Fonasilu nezáleželo. Nemám čas utrácet peníze, co mám teď. Když došlo na lovení monster, byl jsem trochu workholik. Pauzu jsem si dával jen tehdy, když jsem se zotavoval ze zranění.

Ale to horko. Vlhkost. Brouci.

Zubaté dimenze. Velké klacky.

Slyšel jsem, že tam mají sexy holky. Tomu městu se Big Easy nepřezdívá bezdůvodně.

„Beru to. Teď bych klidně zametal i v Hádu. Musím se stěhovat z hotelu do hotelu, abych se vyhnul kletbám její mámy. A pár těch elfů jsou vyložený monstra.“

„Zabal si,“ řekl Ray. „Míříš do New Orleans.“

Všechny nezbytně nutné věci jsem měl v kufru Honeybeara. Oblečení, svou zbroj, spoustu různých střelných zbraní, munici, sečné zbraně a další drobnosti, co se hodí při lovení monster. Když bylo jasné, že jsem v Seattlu skončil, pověřil jsem doktora Lucia dohledem nad stěhováky z Allied Van Lines, kteří odvezli i věci z mého bytu. Univerzitní čtvrť mi bude chybět. Měl jsem rád tamní jídlo, atmosféru a holky, navíc jsem tam navázal i spoustu kontaktů.

Velké klacky s hřebíky. Alternativní dimenze plné zubatých věcí.

Na cestu jsem vyrazil bez ohlédnutí.

Je to dlouhá… zatraceně dlouhá… cesta ze Seattlu do New Orleans. A vypadá to, že většina z ní vede nejsuššími oblastmi světa. A zatracenými horami. Myslel jsem, že ty zatracené hory nikdy neskončí. Pak přišly pláně a mně se po horách začalo stýskat.

Na té cestě jsem míjel Jesseho rodné město Yumu v Coloradu. Jeho máma tam pořád žila. O manžela přišla při „nehodě na lovu“ (vlkodlak) a nejstarší syn zahynul při „automobilové nehodě“.

K naší práci patřilo, že rodiny jen zřídka zjistily, čím si jejich synové, dcery, otcové a matky vydělávají na živobytí. Věděl jsem, že Jesse domů posílá peníze. Stejně jako já vydělával víc, než kolik mohl za svůj krátký život utratit. Taky jsem věděl, že se jeho máma vyptávala, čím se ve skutečnosti živí. Jednou mi pověděl, že jí namluvil, že pracuje v Microtelu. Tam jsme jezdili tak často, že to skoro byla pravda. Tolik peněz se nevysvětluje snadno, když máte jen maturitu.

Mám se tam zastavit a otevřít starou ránu? Pochybuji, že toho o mně moc ví. Netuším, jestli se o mně Jesse vůbec zmínil. Naše hovory se většinou točily kolem žen, pití a zabíjení monster.

Mám porušit federální zákon a povědět jí pravdu? Věřila by mi vůbec?

Adresu jsem měl. Myslím, že nakonec to bylo sobecké rozhodnutí. Hledal jsem způsob, jak to uzavřít. Byla to pitomost, ale co jsem měl dělat.

Yuma je malé městečko na velkých coloradských pláních, jen kousek od hranic s Kansasem. Naprostá rovina. Po dvou letech v Seattlu, kdy jsem pracoval v Kaskádovém pohoří a Tetonských horách, byl rovný obzor dezorientující. Byla to tady větší placka než v okolí Lejeune a to je co říct. Nebo za to mohla naprostá absence stromů.

Také tu panovalo pekelné sucho. Podobně vypadaly některé suché svahy ve státě Washington. Jen nebyly tak placaté. Spousta nezastavěných míst byla holá. Na většině z nich nerostla ani tráva.

Domy tu měli pořádně sešlé. Hádám, že je tak asi upeklo slunce a neustálý vítr. Městem procházely dvě mezistátní silnice, ale většina postranních cest byla jen uježděná hlína.

Nikdy jsem nepřišel na to, čím se lidé ve městech jako tohle živí.

Dům byl jednopatrový a postavený ve stylu Cape Cod. Zelený dvůr se pravidelně zaléval a udržoval, dům nedávno nově natřeli. Okna byla čistá.

Na dvorku stál růžový plameňák. Ve vteřině, kdy jsem v křoví zahlédl i červenou čepici, jsem se na sedadle sehnul a sáhl po zbrani. Ale byla to jen plastová socha. Asi.

Nebo to možná byl trpaslík. To poznám, až přijdu blíž.

Spíš socha. Kdyby byl skutečný, Jesse by toho parchanta na jedné ze svých návštěv doma už dávno sejmul.

Zastavil jsem na okraji ulice. Motor i klimatizace běžely a já sbíral odvahu. Na příjezdové cestě stál potlučený pickup. Jesse se zmínil, že doma u mámy stále bydlí několik bratrů a sester.

Někdo vykoukl z předního okna. Všimli si mě. Mohl bych zbaběle utéct, bylo by to snadné, nebo vystoupím a postavím se osudu.

Vystoupil jsem a šel k předním dveřím. Prošel jsem kolem pečlivě posekaného trávníku.

Zvonek vyváněl melodii There’s No Place Like Home.

Snažil jsem se nerozplakat.

Dveře otevřela pěkná náctiletá holka. Blond vlasy, asi tak šestnáct, v jejích očích a lícních kostech jsem viděl Jesseho.

„Můžu vám pomoct?“ zeptala se nejistým tónem.

Můj výraz byl asi hodně výmluvný.

„Hledám paní Janet Masonovou, slečno,“ řekl jsem formálně. „Je doma?“

„Dojdu pro ni,“ řekla a zabouchla dveře.

O pár minut později se dveře znovu otevřely a ven vykoukla žena středního věku. Ruce si otírala hadrem na nádobí.

„Ať už prodáváte cokoliv –“ začala přísným tónem.

„Pracoval jsem s Jessem,“ zarazil jsem ji. „Projížděl jsem kolem a zastavil jsem se, abych vám vyjádřil svou soustrast.“

„Och,“ vyhrkla překvapeně. „Já…“

„Chad.“ Natáhl jsem ruku. „Oliver Chadwick Gardenier, madam.“

„Chade!“ rozzářila se. „Jesse mi o vás tolik vyprávěl! Pojďte dovnitř, pojďte…“

Jesse o mně mluvil. Jeho matka a zbytek rodiny věděli, co dělal. Věděli o pravé příčině smrti jejich manžela a otce, ale o té Jesseho ne.

„Bylo to rychlé?“ byla hlavní otázka paní Masonové. Seděla na pohovce ve formálním obývacím pokoji, a když se mě zeptala, mnula si ruce. Naservírovala čaj a sušenky. Zeptala se, jestli chci něco silnějšího. Odpověď by zněla ano, ale řekl jsem ne.

„Dost rychlé. On… nezemřel v bolestech.“

„Co ho dostalo?“ zeptala se s napjatým obličejem jeho sestra Dauphine.

„Obří pavouk. Bylo to hnízdo. Velký. V chodbě jsme připravili výbušnou past. Spousta směrovaných min a kulomety. Počáteční střelba poškodila odpalovací okruh. Nakonec se nám to spustit podařilo, ale to už se dostali k naší pozici. Jesseho kousli. Bylo to rychlý. Jed je z větší části paralytickej. Skoro to necítil.“

Nechystal jsem se jim říct, jak jsem mu prostřelil hlavu.

„Zamořili by celej Portland. Zemřely by tisíce lidí. Zemřel stejně, jako žil. Jako hrdina.“

„Už je na lepším místě,“ řekla paní Masonová. Poznal jsem na ní, že to neřekla jen pro forma. Byla věřící. Přesto jsem v jejím hlase zaslechl náznak pochyb.

„To je, madam,“ zdůraznil jsem. „Sám jsem tam byl. Je to tam pěkný. To jsou prakticky poslední slova, co jsem mu pověděl.“

„Vy jste byl v nebi?“ zeptal se pochybovačně mladší bratr Bobby.

„Já zemřel, Bobby,“ řekl jsem věcným tónem a podíval jsem se mu do očí. „Během bombovýho útoku na kasárny mariňáků v Bejrútu. Během rybaření jsem mluvil se svatým Petrem. Dostal jsem na výběr – pokračovat, nebo se vrátit. Bůh řekl, že pro něj mám něco udělat, něco důležitýho, pro co jsem byl ten nejlepší kandidát. A tak jsem tady. Pochyboval jsem o tom, ale on se zmínil o znamení, já ho později našel a to mě zavedlo k Lovcům monster. Takže… mise od Boha.“

„A madam.“ Vzal jsem ji za ruce. „Od Jesseho vím, že jste dost… fundamentální. Věřte mi, když říkám, že Ježíš odpouští mnohem víc než průměrnej kazatel z malýho městečka. Jesse je na lepším místě. Stejně jako váš manžel. To my trčíme v…“ Před tou ženou jsem podělaná díra říct nemohl. „… v tomhle slzavém údolí. My všichni ho brzy znovu uvidíme. A já budu s velkou pravděpodobností první,“ dodal jsem s úsměvem.

„Vypadáte tak…“ Dauphine se zamračila. „Jako byste se s tím smířil.“

„Měla jsi Jesseho ráda?“ zeptal jsem se.

„Ano,“ přikývl Dauphine a do očí jí vyhrkly slzy.

„V tom případě pro něj chceš to nejlepší. A věř mi, že nebe je lepší než tohle místo. I když rybaření začne brzy nudit. Ryba prostě připlave, vyplivne háček a vrátí se zpátky, abyste ji mohli znovu chytit.“

„Teď vím, že žertujete,“ řekla Dauphine.

„Je to pravda, jako je Bůh nade mnou,“ zapřísáhl jsem se. „A je to tam tak zelený. Bože, to byla zeleň. Jesse mi chybí. Bude se mi po něm stýskat, co budu žít. Ale on je ten šťastnej. Měl jsem ho rád jako bratra a přál bych si, aby jím opravdu byl. A proto jsem šťastnej za něj a on by určitě chtěl, abych pokračoval dál. Takže pokračuju dál. Truchlení je sobecká emoce.“

„Kam pokračujete?“ zajímalo paní Masonovou.

„New Orleans. Dostávají tam pěkně zabrat. Podle tamní aktivity monster se s Jessem asi uvidím opravdu hodně brzo.“

Na noc ani na večeři jsem nezůstal. O tom jsem se rozhodl dřív, než jsem tu zastavil. A když jsem uviděl Dauphine, tak jsem se tuplem musel zpátky na cestu vydat co nejrychleji.

Ujistil jsem se, že má paní Masonová dost peněz. Jesse peníze neposílal jen domů, on je na moje naléhání i investoval. Než zemřel, vydělal slušný balík. Poznal jsem na ní, že s nimi bude nakládat uvážlivě, ale i tak jsem měl v plánu posílat jí další. Já je potřebovat nebudu.

Pak jsem se vrátil na dálnici a zamířil do Kansasu.

Kansas byl jak Yuma vynásobená tisíckrát a nabuzená steroidy. Kansas vám dopřeje až moc času na přemýšlení.

2

CHANGES IN LATITUDE

Do oblasti New Orleans jsem dojel po půlnoci a ubytoval jsem se v městečku jménem Gonzalez. Neleželo přímo u New Orleans, ale na mapě mezi nimi nebylo skoro žádné místo. Když jsem dotankoval, zapíchnul jsem to na jednu noc v Holiday Inn. Adresu Hoodoo komanda jsem měl. Ohlásím se u nich ráno.

Pouhé tahání zavazadel do pokoje mi prozradilo, jak moooc budu práci v Louisianě milovat. Za těch pár minut jsem toho vypotil víc než při boji s trolly ve Spokane. Už teď se mi stýskalo po chladných mlhách Severozápadu. Možná jsem se měl schovat u sasquatchů. Ti by mě z dosahu elfů udržet mohli, ne?

Vstal jsem ve 4:30 a pár sekund díky laskavosti americké námořní pěchoty a předcházejícímu výcviku u pana Brentwooda. Projednou jsem neměl noční můry o pavoucích. V téhle noční můře jsem zaspal a dorazil pozdě na nástup, kde na mě čekal rozzuřený výcvikový instruktor.

Můžete kluka dostat z Parris Islandu, ale Parris Island už z jeho hlavy nedostanete. Zombie, upíři, vlkodlaci a pavouci velikosti Godzilly a mě ve snech stále děsil můj instruktor z výcviku.

Trochu jsem se protáhnul, kliky a sklapovačky, a pak jsem šel ven, našel jsem Waffle House, koupil jsem si vaječný sendvič a vyrazil jsem do New Orleans. Také jsem si koupil velký kelímek sladkého ledového čaje. Ten mi chyběl už hodně dlouho.

Vyrůstal jsem v Lousiville, kde jsem vychodil základní a střední školu a vypěstoval jsem si závislost na ledovém čaji. V Seattlu nebo kdekoliv na pacifickém Severozápadě sladký ledový čaj neseženete. Právě jsem našel svůj první bonus. Vrátil jsem se do oblasti ledového čaje. A taky jsem slyšel, že tu mají dobré jídlo. Pochyboval jsem, že tady mají slušné bentó, ale určitě tu najdu vhodnou náhradu.

Brzy ráno byl na silnici jen malý provoz a New Orleans vypadalo téměř poklidně.

Velitelství LM v Seattlu se nacházelo v poměrně nové kancelářské budově ve slušné části města. Kancelář v New Orleans byla v ghettu. 3398 Washington Street, roh Washington a Johnson Street. Budova byla takový neworleanský standard – cihlová, téměř bez oken, v přízemí těžké ocelové dveře vzadu i vpředu a dřevěný balkon shlížející na Washington Street. Horní okna i dveře na balkón chránily mříže.

Budova byla pokrytá graffiti. Vypadala opuštěně. V tuhle denní dobu asi opravdu byla. Nebyl jsem si jistý, jestli mám správnou adresu. Pečlivě jsem si budovu v časném ranním světle prohlédl, ale žádný odkaz na Lovce monster jsem nenašel, ani diskrétní LM. S velitelem týmu Trevorem Arnoldem jsem se měl setkat až v 8:30. Když jsem to místo našel, bylo krátce po sedmé.

Mohl jsem si posedět v ghettu, nebo se projet po okolí. Rozhodl jsem se pro posezení.

Asi o patnáct minut později mi do okna nakoukl nějaký chlap. Okna jsem měl vytažená, klimatizaci zapnutou a puštěné rádio, muselo se zdát, že napůl spím. Byl jsem Lovec monster. To musíte mít paranoiu v kostech, jinak nepřežijete. Nenápadně jsem jedním okem sledoval všechna zrcátka. Viděl jsem ho přicházet. Vypadal nervózně a po cestě k autu se rozhlížel na všechny strany.

Naklonil jsem se a stáhl okénko, abych zjistil, co chce. Také jsem se nepostřehnutelně rozhlédl, jestli s ním není někdo další.

Byl to černoch, na Jihu žádné překvapení, kolem dvaceti a v potrhaném tričku a džínech.

„Hej, čéče,“ řekl nervózně chlap a ukázal při tom pusu plnou polámaných zubů. „Ty tu jako něco hledáš?“

„Na někoho čekám. Neznáš Trevora?“

„A do prdele,“ vyhrkl chlap a viditelně se snažil nepomočit. „Ty seš z Hoodoo komanda?“

Celý se klepal a potil jako někdo s malárií.

„Nová posila,“ řekl jsem znuděně. „Jen tu čekám na Trevora.“

„Sorry, čéče,“ řekl černoch a se zvednutýma rukama couval od auta. „Sorry, sorry…“

Otočil se a utekl.

„No, to bylo divný,“ zabručel jsem, než jsem okénko znovu vytáhl. Zapnul jsem stěrače, abych se zbavil trochy vlhkosti na skle. Naposledy se takhle Honeybear zapařil…

Zatracení elfové.

V zrcátku jsem zahlédl pár dalších ranních ptáčat, nebo pozdních sov, jak očumují moje auto. Chvíli před osmou se skupinka mladíků v šortkách po kolena a kšiltovkami do strany usadila na rohu budovy, která snad patřila LM. Začala tam zastavovat auta.

V Seattlu se drogoví dealeři obvykle neukázali před polednem. Součást pracovní etiky.

Jeden z nich nakonec přešel ulici, přiblížil se z úhlu, kde ho nebylo vidět ve většině zrcátek, a zaklepal na zadní okno. Rozhlížel se a neustále se zvedal a zase se skláněl, jako by si ověřoval, že po něm nezačnu střílet. Přikrčený, natočený bokem a předkloněný. Být odstřelovač, zásah do hlavy by byl těžký. Ale jinak by ho každý slušný střelec na padesát metrů trefil do hrudníku.

„Hej,“ houknul na mě, když jsem stáhl okénko na straně řidiče. „Radši bys to měl přeparkovat, čéče.“ Byl to agresivní tón. Jednu ruku měl pod trikem a držel se mi za ramenem, kde bude těžké ho střelit. A on se střílením problémy mít nebude.

„Hoodoo komando,“ řekl jsem. „Nová posila. Jen tu čekám na Trevora.“

„Do prdele, čéče.“ Kluk vytáhl ruku zpod trička a obě zvedl. „Sorry, čéče! Zapomeň, že jsem něco kváknul!“ S tím odběhl přes ulici, aby se hned s parťáky pustil do vzrušeného hovoru.

No, vypadalo to, že to opravdu bude kancelář Hoodoo komanda.

„Asi tu máme dobrou reputaci,“ uchechtl jsem se. Dokázal jsem si představit, co by tým Lovců monster s hrozivými zbraněmi a skvělým výcvikem dokázal udělat průměrnému pouličnímu drogovému gangu, co se při střelbě modlí, aby něco trefili.

Po osmé přijela potlučená šedá Toyota Corolla, nejnovější model, zastavila za mým autem a ven vystoupil další černoch. Metr pětasedmdesát, svalovec, ale ne přehnaný, levou ruku měl v závěsu. V zadním zrcátku jsem viděl, jak kýve bradou na partičku na rohu, jako by je zdravil. Oni mu odpověděli nervózním zamáváním a pak se zase přikrčili. Měl kšiltovku s logem rybářské společnosti a hlava pod ní vypadala oholená.

Vystoupil jsem a zamířil k jeho autu.

„Trevor?“ zeptal jsem se a natáhl ruku. Několik velitelů ostatních týmů už jsem potkal, ale Arnold mezi nimi nebyl. „Chad Gardenier.“

„Ben Carter,“ představil se a potřásl mi rukou. „Zástupce velitele. Trev je ještě ve špitále. Pustí ho po poledni.“

Viděl jsem na něm, že je k smrti unavený.

„Co se stalo?“ zeptal jsem se.

„Upír na Seventh Street,“ řekl Ben. „Stejná fuška, jen jinej den. Budeme tě muset představit na úřadech, ukázat tě v SVJ, nechat ti orazítkovat všechna povolení a možná zajdeme na oběd s UPKM. Máš kde bydlet?“

„Chtěl jsem si najmout pokoj v hotelu, než si něco najdu,“ odpověděl jsem. Oběd s UPKM? Úřad pro kontrolu monster při FBI byl obvykle naší největší osinou v zadku.

„Můžeš zůstat v našem kanclu.“ Carter ukázal bradou. „Pojedeme mým autem. Svoje tu nech.“

„Ehm…“ Rozhlédl jsem se. „V kufru mám tak sto tisíc ve zbraních a meč, co stojí víc než novej sporťák.“

„No jo.“ Ben sáhl do kapsy, vytáhl malou samolepku, odloupl obal a připlácl ji na kufr Honeybeara. „Tohle se o to postará.“

Na samolepce byla vysušená hlava a nápis LM Hoodoo komando.

„Nic víc?“ zeptal jsem se skepticky.

„Nikdo v celym okrese si netroufne něco zkoušet s autem, co má tohle na kufru.“ Ben vytáhl klíčky. „Řídíš ty.“

„Dobře,“ řekl jsem pochybovačně. „Ale meč si vezmu.“

„Jak je libo,“ ušklíbl se pobaveně Ben. „Jejich veřejný nošení je v New Orleans technicky legální.“

„Máme tu s drogovýma gangama problémy často?“ zeptal jsem se.

Mo No Ken jel na předním sedadle. Svůj meč bych na nezajištěném místě nikdy nenechal.

„Co tím myslíš?“ nechápal Ben.

„Absolvoval jsem tu pár… rozhovorů. Jeden pouliční dealer a jeden z těch kluků na druhý straně ulice. Oba vyděsilo, když zjistili, že patřím, jak to řekli oni, k Hoodoo komandu. Hádám, že jste s nima už v minulosti někdy chytli?“

„Nic takovýho,“ zavrtěl Ben hlavou. „Donové z Twelfth Street jsou něco jako naše ochranka. Hlídají budovu, když tu nikdo není, dohlíží na naše auta, aby se v nich nikdo nevrtal, ne že by si na to v tomhle městě někdo troufnul, a tak podobně. Donům patří budova, kterou používáme, takže by se dalo říct, že jsou to naši domácí. Ne že by po nás někdy chtěli nájem.“

„Dobře.“

„Tohle je New Orleans, synku,“ řekl Ben. „Tady se všechno dělá jinak.“

„Rozumím,“ přikývl jsem. Nerozuměl jsem tomu. Ještě ne.

Jiné to začalo být, když jsem se setkal s kapitánem pověřeným velením Speciální vyšetřovací jednotky (SVJ). Krátce jsem chodil s novopečenou kapitánkou, která řešila „speciální případy“ v okrese Multnomah, Oregon (Portlandská oblast). Kay Shawová byla žhavá zrzka, která stejně jako já neměla zájem o dlouhodobý vztah a s Lovcem monster už určitě ne. Neměla žádné podřízené a úřadovala v suterénu.

Kapitán Otis Rivette, který velel Speciální vyšetřovací jednotce policejního oddělení New Orleans, měl rohovou kancelář v nejvyšším patře a kompletní tým. Vypadal stejně utahaně jako Ben. Byl podsaditý, s řídnoucími blond vlasy, zarudlou kůží, červeným nosem těžkého pijáka a pronikavýma, ale unavenýma modrýma očima.

„Doufám, že vydržíte déle než ten poslední,“ znělo Rivettovo uvítání, když mi potřásl rukou.

„Vynasnažím se, pane.“

Ben mi řekl, že jestli mám ke svému meči tak vřelý vztah, můžu si ho vzít s sebou. Nikdo v kancelářích ani nemrkl, když tam vešel chlápek s katanou. Dokonce jsem tam slyšel dohadování dvou policistů, jestli přízraci patří mezi zombie, nebo ne. Přesně tak. Bavili se o tom jen tak před Bohem a všemi ostatními.

„Dejte Candice svoje údaje,“ řekl Rivette a vyvedl nás z kanceláře. „Všechna povolení pro vás vyřídíme do odpoledne. Kdy budete moct začít?“

„Pokud nebudete bazírovat na těch povoleních, tak hned jak si navléknu zbroj, pane.“ Stál jsem tam s mečem v pochvě a vybouleninou od M1911 na stehně. Nemyslím si, že na těch povoleních bude trvat. „V kufru auta mám dost zbraní a munice pro celej pluk.“ Za předpokladu, že tam to auto pořád je.

„Dobře.“ Rivette mě poplácal po rameni. Podobně vás poplácá onkolog, když vás odvádí ke dveřím po oznámení, že máte rakovinu v posledním stádiu. „Jste věřící, synu?“

„Katolík,“ odpověděl jsem.

„Možná se budete chtít zastavit v kostele,“ navrhl mi. „Vyzpovídat se, než se dáte do práce. Možná i přijímání. Kvůli očištění duše, víte.“

„Ano, pane.“ Byl jsem si dost jistý, že nejde o žádné „děláme si srandu z nováčka“. On to myslel vážně.

Později jsem se jeho radou řídil.

„Teď zajdeme za UPKM,“ oznámil mi Ben.

Lovci monster s.r.o. obvykle přicházejí do kontaktu s Úřadem pro kontrolu monster – tajnou vládní agenturou zasvěcenou zastrašování svědků, dezinformacím a všemožným špinavým trikům, jakými lze zakrýt existenci nadpřirozena – jen během misí, kdy si UPKM stěžuje na nedostatečnou diskrétnost LM.

Schůzka proběhla v baru jménem Maurice’s. Trojice agentů UPKM v košilích s krátkým rukávem a černých kalhotách, pouzdra s pistolemi a odznaky zavěšené na opascích, seděla u baru a popíjela bourbon. Všichni tři měli oholené hlavy. Asi to byla místní móda. Možná kvůli horku.

Ben znovu řekl, že si mám vzít meč. Udělal jsem to. Znovu nikdo ani nemrkl. A oba jsme byli ozbrojení. Já si kvůli tomu zatracenýmu horku sundal bundu. Dobře, skoro nikdo ani nemrkl. Pár lidí, od pohledu turisti, na nás při vstupu do podniku valilo oči. „Dva chlapi s pistolema u boku a jeden má japonskej meč! New Orleans je vážně divný!“

„Bille, Jody, Bobe, tohle je Chad, náš nováček,“ představil mě Ben, než si sedl k baru. Barmanka, pěkně tvarovaná brunetka, beze slova přidala další skleničky a dolila je.

Ben jednu pozvedl. „Na ztracený kamarády.“

„Na ztracený kamarády,“ přidali se tři agenti a kopli do sebe bourbon.

Zjistil jsem, že sedím před panákem bourbonu. No, tady zapadnu rád.

„Odkud jsi přijel?“ zeptal se jeden z agentů. Znělo to pro forma.

„Seattle,“ odpověděl jsem.

„Drsný město?“ zeptal se další.

„Myslel jsem si to,“ odvětil jsem, zatímco jsem uvažoval nad dalším dolitým panákem. Přeci jen řídím.

„Umíš to s tím mečem?“

„Docela jo.“

„Vypadáš směšně, když se tu s ním producíruješ. Brokovnice?“

„Dávám přednost uzi .45. Trochu jsem ho upravil. Vyhovuje mi.“

„Zbraň na dálku?“

„M14. Barrett, když je to hodně daleko.“

„Výbušniny?“

„Jen vojenskej výcvik,“ řekl jsem. „Mariňák.“

„Pendleton, nebo Parris?“ zeptal se s mírným zájmem jeden z nich.

„Parris.“

„Srabe. Zkus hory.“

„Zkus písečný blechy.“

„Vy plochozemci a vaše písečný blechy. Jaká jednotka?“

„Jedna – Osm.“

To vyvolalo krátký okamžik ticha.

„Bejrút?“

„Jo,“ potvrdil jsem. „Menší zázrak. Jedinej zázrak v mojí četě.“

Pak přede mě postavili talíř. Byly na něm kousky kuřete, zelenina a kukuřičné těstoviny. Před zbytek skupiny položili další. Nikdo se mě neptal, jestli chci jíst.

Okamžitě jsem začal slinit. Zapomněl jsem, jak moc mi jižanská zelenina a kukuřičné těstoviny chybí.

A kuře bylo prostě úžasné.

„Co to je?“ zeptal jsem se, než jsem trochu usrkl bourbonu. Jestli mám dneska v noci pracovat, budu muset zůstat alespoň trochu střízlivý.

„Kuře na bourbonu,“ odpověděl mezi sousty Ben.

Ukázal jsem barmance prázdný talíř a předvedl své nejlepší psí oči.

„Přídavek, prosím?“ požádal jsem. „A mohl bych dostat i sladký čaj?“

Do baru přišel chlap, položil na pult svázané papíry a beze slova odešel. Barmanka zadala můj „přídavek, prosím“ objednávku a začala papíry rozdávat.

Šlo o nezávislý týdeník. Neworleanský pravdomluvec. Tisk vypadal, jako by ho udělali v mateřské školce. To samé platilo o pravopisu. Ale ty příběhy…

MAGYCKÝ VOHNIVÝ TORONÁDO ŠMÍŘILO SKÁZU V NINTH WARD

Rozostřený obrázek ukazoval něco, co vypadalo jako hořící tornádo. Působilo to jako mizerná retuš.

„Koukám, že ses zase dostal na titulku, Bene,“ poznamenal jeden z agentů, když si noviny prohlédl.

„Zasranej démon,“ zabručel Ben. „Věděl jsem, že si mám přinést dusíkovej hasičák.“

„Řádění loup-garouů?“ zeptal jsem se.

„Tak tady všichni říkají vlkodlakům,“ poučil mě jeden agent. Netušil jsem, jestli je to Bill, Bob, nebo ten třetí.

„Opravdu loup-garouové terorizovali… Meteor?“

„Met-ah-ree,“ opravil mi agent výslovnost. „A ano.“

„A vy jste dovolili, aby to vytiskli?“ ujistil jsem se opatrně. UPKM by obvykle našlo toho, kdo to vydal, a utáhli mu kolem krku garotu. První dodatek se může jít bodnout.

„Děláš si srandu?“ Agent usrknul bourbonu. „My to vydáváme.“

„Cože?“

Utajování nadpřirozena bylo hlavním úkolem UPKM. Žádná „ochrana ústavy“ a „sloužit a chránit“. Pravda o nadpřirozenu se musela držet pod pokličkou. Lidé, kterým věřím, mi tvrdili, že to má dobrý důvod. Nelíbilo se mi to a všeobecně se to nelíbilo ani většině Lovců monster. Byl pro to však důvod a to mi stačilo. Jsem mariňák. Když chytřejší lidé říkají „je pro to důvod, mariňáku“, tak to přijmu, i kdybych ten rozkaz a jeho následky nenáviděl. Otištění něčeho takového bylo stejné, jako kdyby se družstvo mariňáků vydělalo na vlajku. Nemyslitelné.

„Nejlepší způsob, jak prodat lež,“ řekl agent, který podle všeho býval mariňák z Pendletonu. „Říct pravdu, ale hodně špatně. Nikdo mimo město ničemu z toho neuvěří. Podívej se, jak je to vytištěný, ten pravopis a ty příběhy. Člověk, co to píše, musí mít o kolečko víc. Jen další součást neworleanského koloritu. Lidi si je vozí domů, aby známým ukázali, jak moc je New Orleans divný.“

„Tradiční utajovací metody UPKM v New Orleans nikdy dobře nefungovaly.“ Agent, který to řekl, byl starší a měl auru velitele. „Tak zkoušíme něco netradičního.“

„A UPKM ve Washingtonu to nevadí?“

Tři agenti si vyměnili pobavené pohledy.

„Těm záleží na výsledcích. Znáš První pravidlo?“ zeptal se hlavní agent.

„Ano, pane,“ přikývl jsem. „V podstatě musíme nadpřirozeno utajit, protože čím víc lidí o něm ví, tím je nadpřirozeno silnější.“

„New Orleans je důvod, proč je to tak moc důležitý,“ zdůraznil hlavní agent. „První pravidlo existuje, aby lidi o nadpřirozenu nevěděli a nevěřili v něj. Kdyby věděli, že můžou nepřítele proklít voodoo panenkou a panenskou krví, hned by šli shánět pannu, ze který tu krev dostanou. Kdyby věděli, že můžou vyvolat Starobylýho a získat tak povýšení, tak ho vyvolají. Čím víc lidí se do toho pustí, tím to bude šílenější a problémy na sebe nenechají dlouho čekat.“

„Existujou ale části města, kde o nadpřirozenu vědí úplně všichni, a ty o opaku nepřesvědčíš,“ vysvětloval agent mariňák. „Půlka z nich se hoodoo bojí a druhá půlka ho praktikuje.“

„Na hlavního zvláštního agenta téhle kanceláře mě povýšili nedávno. Já to vidím tak, že New Orleans už je nejpověrčivější město v Americe. Moji muži nebudou přesvědčovat místní, že to, v co věřily generace jejich předků, je deziluze. Zvládání situace v New Orleans není ani tak o úspěchu a neúspěchu, jako o držení linie a tlačení na pokličku, aby neodletěla úplně.“

„Nejdůležitější je všechno vyřešit dřív, než se do toho zaplete moc turistů,“ vysvětlil mi Ben. „Proto nám tady Bill dopřává v naší práci jistou volnost, na kterou by v jinejch městech pohlíželi se značnou nelibostí.“

„Tím se snaží zdvořile říct, že jsme k Lovcům shovívavější, než jsi zvyklej. A jestli to tak má zůstat, tak radši nic nepodělej,“ řekl hlavní agent, který se zjevně jmenoval Bill. „Většina agentů vás vidí jako osinu v zadku, ale já ve vás vidím schopný spojence. Poslední dobou tu máme nárůst incidentů, což je důvod, proč mého předchůdce přeložili. DC chce výsledky a neortodoxní město si žádá neortodoxní metody. To znamená, že když Lovci potřebujou udělat menší veřejný poprask, ale dokážou to vyřešit rychle, jsem ochotnej se dívat jinam.“

„Co myslíte tím, že jsou incidenty na vzestupu?“

„Čtvrtletní graf útoků monster v New Orleans vypadá, jako by na jeho konci startovala podělaná raketa.“ Agent dopil svůj drink. „A ne. Netušíme, co za tím současným výkyvem vězí. Až to zjistíme, vy se to dozvíte jako první.“

To bylo na UPKM podezřele vstřícné. Později jsem zjistil, že Billa, tedy velícího zvláštního agenta Williama Castra, v UPKM považují za kovboje. Také jsem se dozvěděl, že býval u DEA, měl návyk na kokain a pár milenek, bral úplatky a udělal hodně špatných rozhodnutí – ale i tak patřil k nejlepším UPKM agentům, co jsem kdy potkal.

„Vítej v pekle, mariňáku. Napij se,“ řekl agent číslo tři. „A teď se nás zeptej, proč máme všichni oholený hlavy.“

„To nemusím. Nechcete, aby někdo získal pár vašich vlasů a pak vás přes ně proklel. To znám.“

„Tebe prokleli?“ zajímalo agenta mariňáka.

„Přesunul jsem se sem, abych se tomu vyhnul,“ upřesnil jsem.

„Ohol si hlavu,“ poradil mi hlavní agent. „Jako kulečníkovou kouli.“

„Jako ve výcviku.“ Agent mariňák si pohladil hlavu.

„Taky si dávej bacha na nehty,“ dodal hlavní agent. „Spal je s vlasy. Krev po nás občas zůstane, tomu nezabráníš, ale ta je obvykle kontaminovaná.“

Zazvonil telefon. Barmanka ho zvedla a pak dlaní zakryla sluchátko.

„Bene, jseš tady?“ zeptala se.

„Do prdele,“ zaklel Ben a mávnutím si telefon přivolal. Ve stejnou chvíli spustil pager hlavního agenta.

„Do prdele,“ napodobil hlavní agent Bena, když se na pager podíval. „Buď tak hodnej a řekni jim, že jsme na cestě.“

„UPKM už je na cestě,“ řekl Ben do telefonu. „Jo. Maurice’s. Co? Dobře. Já…“ Zamyslel se nad tím a zahýbal rukou v závěsu. „Někdo jinej. Nováček. Jo. Zdar.“

„Vezmu to,“ řekl jsem. „Co jsem právě vzal?“

„Zombie ve škole,“ informoval mě Ben.

„Zase?“ řekl agent číslo tři.

„Místní trapiči se alespoň naučí, že mají šprty nechávat na pokoji,“ poznamenal agent mariňák.

„Postarám se o to, ale netuším, kde tu co je,“ řekl jsem. „A moje vybavení je u kanclu.“

„Já nováčka svezu a ukážu mu, kde to je,“ nabídl agent mariňák Benovi. „Mám volno.“

„Díky.“ Zvedl jsem se a vytáhl stovku. Říkejte si o žoldáckých Lovcích, co chcete, ale dýška dáváme pořádná.

„Já to zatáhnu,“ ozval se Ben.

„Peníze už jsou na stole,“ zarazil jsem ho, když agent mariňák zamířil je dveřím. „Hej, zlato, kdy tu končíš?“

„S Lovci nechodím,“ usmála se na mě. „Ráda věřím, že můj kluk bude příští tejden ještě naživu.“

„Tvoje smůla,“ zazubil jsem se. Výzvy mám rád.

3

LUNATIC FRINGE

„My jsme se vlastně pořádně nepředstavili,“ řekl jsem. „Chad Gardenier.“

„Zvláštní agent Robert Higgins,“ představil se Bob a natáhl ruku. Měl zapnutá světla i sirénu a kličkoval provozem, přejížděl z pruhu do pruhu. Nikdo mu přirozeně neuhýbal.

„Co je tady s drogovými gangy?“ zeptal jsem se.

„To pode mě nespadá,“ řekl Bob. „Ale o co jde?“

„Dealeři, na který jsem narazil na rohu našeho kanclu, se nám starají o bezpečnost? Měl jsem strach nechat tam auto, ale Ben na něj připlácnul týmovou samolepku a řekl, že všechno bude v pohodě.“

„Jo tohle. Všichni ve městě si myslí, že nadpřirozeno existuje. Někdo do něj fušuje a zbytek děsí všechny ty divný věci, co se ve městě dějou. Bojí se dokonce i ti, co magii praktikujou. Můžeš být nekromant, ale to neznamená, že dokážeš zastavit démona. Mít přímo tady Hoodoo komando je pro ně jak osobní amulet pro štěstí. A lidi si obecně myslí, že auta Hoodoo komanda jsou prokletý.“

„Prokletý?“ zopakoval jsem. Mějte na paměti, že jsem mluvil s agentem UPKM o lidech praktikujících černou magii a on kvůli tomu na nikoho nestřílel.

„Jen maličkosti,“ odvětil Higgins. „Dočasná impotence a podobně. Ale pochybuju, že by se vašich aut dotkli i bez nich. Každýho kriminálníka ve městě nadpřirozeno děsí. Řádí tu loup-garou? Dobří lidé jsou přes noc doma a na ulicích zůstanou jen drogoví dealeři a vykradači bytů. Upíři? To samý. Oni se bojí všeho, na co se tu dá v noci natrefit, protože oni v noci venku být musí. To zahrnuje i Lovce, SVJ a nás. Stačí, že to vyšetřujeme, abychom se v jejich očích zařadili mezi ty praktikující. Myslí si, že jsme pošahaní šílenci. Až si seženeš bydlení, dej si do okna samolepku s vysušenou hlavou a pověs tam pár kuřecích pařátků. Ty chceš, aby věděli, že patříš k Hoodoo komandu. Když se k tobě vloupají a zjistí to až potom, začnou pěkně vyšilovat. A jestli tě přece jen někdo vykrade, jen pusť slovo po větru a tvoje věci se pravděpodobně hodně rychle vrátí. A v řece pak bude plavat tělo.“

U mého auta jsme zastavili v oblaku modrého kouře z pneumatik.

„To je tvoje?“ zeptal se Higgins.

„Jo,“ potvrdil jsem a vystoupil.

„Udržíš krok?“ Nebyla to výzva, jen otázka.

„Asi jo. Možná budu mít problémy v zatáčkách.“

„Prostě se mě zkus držet.“

„Jen ještě něco zkontroluju.“

Podíval jsem se do kufru. Bylo tam všechno.

„Nespouštíme z něj voči, pane Hoodoo!“ zavolal jeden z výrostků.

New Orleans.

Udržet krok bylo těžké. Ostatní řidiči si mysleli, že sledováním auta se zapnutou sirénou snáz projedou hustým provozem. Jednoho chlapa jsem musel prakticky vytlačit. Ukázal mi vztyčený prostředník. Já ukázal na samolepku na kufru. V zadním zrcátku jsem viděl, jak zbledl a strhl volant stranou.

Potřebujeme svoje vlastní majáčky. Fialový nebo tak něco. Začínal jsem mít pocit, že zatímco FBI místní cestu neuvolní, pro nás by to udělali. Hlavní agent tvrdil, že je neortodoxní, a za zeptání nic nedám.

Zastavili jsme před cihlovou školní budovou. Venku parkovala dvě auta NOPD se zapnutými majáčky. Policajti seděli uvnitř za vytaženými okny. Stálo tu i auto Bena Cartera. Ostatní členové LM byli buď zaměstnaní, nebo příliš daleko.

„Nezmínili se ve vysílačce o jejich počtu?“ zeptal jsem se, když jsem vystoupil.

„Podle prvního hlášení asi tři,“ odpověděl Higgins. „Ohlásili to a zamknuli všechny třídy. Aktivní zombie ve škole. Netuší ale, jestli se všechny třídy stihly zavřít včas a kolik bylo obětí.“

„Šouralové?“ zeptal jsem se, než jsem otevřel kufr.

„Jo, pár šouralů. Vypadá to, že to podchytili včas. Carter už tam šel zadem.“

„Já si vezmu tuhle stranu.“ Vytáhl jsem uzi a odpovídající vestu. Měl jsem vestu s náboji pro každou svou základní zbraň. Uzi byla má oblíbená zbraň na šouraly, jinými slovy na pomalé zombie. Ony se většinou jen šouraly, ale na krátkou vzdálenost uměly být docela rychlé. Ve škole to bude samá krátká vzdálenost, ale když jim dokážete uhýbat a jste dobře vyzbrojení, nejsou moc nebezpeční.

„Žádná zbroj?“

„Kdyby to byla horda, tak jo, beru zbroj. Ale pár šouralů?“ Potěžkal jsem uzi. „Někdy se mě zeptej, jak jsem se k tomuhle dostal.“ Zabouchnul jsem kufr. „A u šouralů je nepřítel i čas. Čím víc lidí pokoušou a zabijou, tím víc jich pak povstane.“

„Správná odpověď,“ řekl Higgins. „Běž. UPKN zajistí perimetr.“

Do dvoupatrové školy vedly velké dvojité prosklené dveře. Vešel jsem a zhodnotil situaci. Na první pohled to vypadalo dobře. Byl tu široký dlážděný vchod. Napravo dveře s nápisem Zdravotní sestra, nalevo další označené jako Kabinet.

Šel jsem k těm druhým.

„Hoodoo komando,“ zavolal jsem a zabouchal na dveře. „LM, Tým Hoodoo,“ upřesnil jsem. Taky jsem přidal zaklepání oholím a ostříhám, aby poznali, že jsem člověk. Inteligentní. Chápete, jak to myslím.

Na dveřích byly tři zámky. Jeden po druhém se odemknuly. Dveře se otevřely na škvírku, kterou byla vidět starší černoška.

„LM, madam,“ představil jsem se zdvořile. „Máte informace o jejich počtu a pozici?“

„Jsou v prvním patře.“ Nervózně se rozhlížela, aby se ujistila, že poblíž nejsou zombie. „Je jich jen pár.“

„Mapu byste náhodou neměla?“

Černoška mi do ruky vrazila mimeografickou mapu nadepsanou Pro nové studenty.

„Děkuji, madam.“ Klepnul jsem prstem do nepřítomného klobouku. „Zase se zamkněte.“

Nebyly jen v prvním patře. Jedno tělo leželo v chodbě, která podle mapy vedla ke schodům. Postarší černý gentleman. Byl ošklivě potrhaný, ale za chvíli vstane a bude na kusy rvát ostatní.

Když jsem ho obcházel, střelil jsem ho pětačtyřicítkou do prodloužené míchy.

„V budově je Hoodoo komando,“ zaznělo z rozhlasu. „Zůstaňte ve třídách, dokud vám neřeknou.“

Prakticky ze všech stran se ozval tichý jásot. To mě docela povzbudilo. Takhle oblíbení většinou nebýváme.

Ten rozdíl byl bizarní. Nejenže mě UPKM svezli, oni mi i ukázali cestu k místu činu. A pěkně s majáčkem a sirénami. Nikdo se neptal, co se sakra plížím školními chodbami se zbraní v ruce. Byl jsem z Hoodoo komanda a měl jsem se postarat o místní hoodoo. Jako když zavoláte někoho z odchytu škůdců, protože se vám ve sklepě usadil mýval.

Rozdíl je v tom, že mývalové obvykle nežerou lidi, kteří pak vstanou z mrtvých. S výjimkou, však víte, nemrtvých mývalů. A povím vám, lidi, že to jsou pořádní hajzlové.

Na vrcholku schodiště byla chodba vedoucí od schodů rovně a pak další, co se stáčela doleva. V té nalevo byla okna, v té druhé nebyly žádné dveře, jen stěny plné fotografií a plakátů. Viděl jsem tam malý oltářík s fotkami a kartičkami. Nedávno zemřel někdo, kdo tu studoval nebo učil.

Na konce chodby byla další odbočka, tentokrát vpravo. Šouralové museli být někde tam. Slyšel jsem je, jak na něco buší. Asi na dveře. Určitě nebyli v té chodbě, do které jsem se díval. Držel jsem se nalevo u oken a pomalu jsem postupoval, dokud jsem nemohl nakouknout za roh. Byli tam dva šouralové, kteří bušili na dveře třídy. Dveře vypadaly bytelně. Zombie zatím většího pokroku nedosáhly, ale časem se dovnitř dostanou.

Na podlaze mezi mnou a jimi ležela další oběť. Studentka. Hodně potrhaná.

Tiše jsem se přikradl k zatím-znovu-neoživlé mrtvole, sklonil jsem uzi a poslal jsem jí do hlavy jednu kulku.

Výstřel z pětačtyřicítky s tlumičem není hlasitý. Tedy pokud nestřílíte v okachlíkované chodbě v budově, která je tichá jako myš, aby k sobě nikdo nepřilákal hoodoo.

Výstřel odlákal jejich pozornost od dveří. Což byl můj cíl.

Zaujal jsem střelecký postoj, levou nohu jsem lehce vystrčil dopředu, předklonil jsem se a zamířil. Vystřelil jsem. Jeden zásah do oka a zombie šla k zemi jako kámen. Další výstřel. Další průstřel. Kulka prošla přímo čelem. Mozek zombie nestačí jen lehce poškodit, aby zemřela. Tak to nefunguje. Musíte z něj rozmašírovat pořádný kus. Proto když každá z nich schytala kulku, přišel jsem k nim a přidal jsem ještě druhou. Jen pro jistotu.

Automaticky jsem udělal třistašedesátistupňovou otočku hned, jak byla hrozba zlikvidována, a znovu jsem zkontroloval mrtvou dívku ležící u mých nohou. Stále úplně mrtvá. Za zády jsem nic neměl.

Ben čistil druhou část školy. Nebyl jsem zvyklý pracovat sólo. Byl jsem zvyklý na bratra ve zbrani, co mi hlídá záda. „Bez bratra, který by tě zahřál, se vrátí chlad.“ Snažil jsem se vzpomenout, ze které kultury to rčení pocházelo. Sparťané? Sólo lov byl skvělý způsob, jak se nechat zabít. Nezáleželo na tom, jak moc jste dobří, v jednu chvíli se můžete dívat jen jedním směrem.

Opatrně jsem pokračoval chodbou, prošel jsem křižovatkou a vrátil jsem se. Další tělo. Dospělá žena. Kulka do hlavy. Pop. Další plížení.

Prověřil jsem druhé patro a pokračoval jsem do třetího. Potom jsem ještě rychle prošel to druhé pro případ, že by ho infiltrovaly zombie, pak zpátky do přízemí. Všude čisto.

Vrátil jsem se ke kabinetu a znovu jsem vyklepal to o holení a stříhání.

„Jsou tu ještě další místa, co nejsou na mapě?“ zeptal jsem se černošky. „Třeba sklep?“

„V New Orleans sklep nikdo nemá, synku,“ poučila mě. „Už je to vyřízené?“

„Jo, ale policie bude radši, když zůstanete zamčení, dokud neuklidí všechny chodby,“ pověděl jsem jí. „Jsou tam těla. Hlavně v druhym patře.“

„Dostal jste je všechny?“ ujišťovala se nedůvěřivě. „Musíte střelit kulku do hlavy všem, co byli pokousaní.“

„Ano, madam,“ potvrdil jsem. „Všichni už mají v hlavě kulku.“

„Ta malinká pistolka na to stačila?“ zeptala se. Když ohrožení pominulo, vklouzla zpátky do učitelského módu a já měl vždycky trochu dětskou tvářičku. Asi si myslela, že jsem právě vyšel z výcviku Lovců monster nebo tak něco.

„Ano, madam,“ zopakoval jsem. „Není to moje první rodeo. Teď musím zavolat policii. Když mě omluvíte.“

„Děkuji vám, mladíku,“ řekla, než jsem odešel.

Na mapě jsem vyznačil polohu těl.

„Dva šouralové, jedna oběť. Oběť zajištěná. Další oběť tady. A tady. Taky zajištěný.“

„Zajištěný?“ Chlap, co se mě ptal, měl menší nadváhu, těstovitý obličej a ruce, brýle s kovovými obroučkami, kterým šňůrka bránila v padání, a modrý overal s nápisem KORONER.

„Každou jsem střelil do hlavy, aby znovu neobživly,“ upřesnil jsem. „Všechny byly pokousaný.“

„Chad Gardenier,“ představil mě agent Higgins. „Dave Boswick, koroner pro speciální incidenty, má pod palcem dnešní směnu. Dave, Chad. Chad je nováček u LM.“

„Těší mě,“ řekl Dave. I když moc potěšeně nevypadal. „Jste si jistý, že jste zastřelil všechny?“

„Jistě,“ přikývl jsem. „Když dojde na zabíjení nemrtvejch, tak já chyby nedělám, pane.“

„Podle naší smlouvy zůstáváte na místě, dokud to tady neuklidíme,“ upozornil mě Boswick.

„Dobře,“ řekl jsem. Ben teď sice mluvil s policisty, tak jsem si to u něj nemohl ověřit, ale připadalo mi to v pořádku. „Rychlá otázka. My obvykle na místě odebíráme vzorky. Jaká je místní procedura? Ohledně Fonasilu?“

„Dave ti na každýho dá potvrzení,“ řekl Bob. „To je obvyklý postup. Nech si potvrzení a odevzdej ho LM. Budeš potřebovat číslo incidentu, který na místě dostaneš od policie, Davea nebo šéfa jiný směny. LM nám odevzdá potvrzení a čísla incidentů. My je potvrdíme. Vy dostanete zaplaceno.“

„To zní skoro… efektivně,“ poznamenal jsem.

„Navrhovali jsme, aby se to zavedlo všude,“ pokračoval Bob. „Lovci tomu nevěří, protože to je závislý na potvrzení od nás a od koronera. A na většině míst nejsou koronerové dost zkušení a mohly by tam vznikat problémy. Tady to funguje.“

„Jste připravený?“ zeptal se Dave.

„Jistě,“ potvrdil jsem.

V Seattlu jsem s týmem koronera jednal několikrát. Obvykle s sebou nosili nosítka. Koronerové v New Orleans měli vzadu na dodávce zvedací plošinu a velký nákladní vozík s hromadou pytlů na mrtvoly.

Následoval jsem je dovnitř. Dave stál stranou, dělal si poznámky a vyplňoval dokumenty, zatímco jeho asistenti, dva svalnatí černoši kolem čtyřiceti, strkali mrtvoly do pytlů a skládali je na vozík.

Pak jen museli s pytli do horního patra a odnést oběti. Když byla všechna těla prověřena, Dave mi podal papír s razítkem okresu a jeho podpisem.

„To je všechno?“ ujistil jsem se. Papír byl plný kódu. Jeden jsem rozluštil jako Nemrtvý, Zombie, Člověk, Pomalý.

„To je všechno,“ přikývl Dave. „Pět šouralů.“

„Chodili jenom dva.“

„Pět šouralů,“ zopakoval Dave. „Prostě si to potvrzení vemte.“

Vzal jsem si potvrzení a opatrně jsem ho strčil do peněženky, abych ho neztratil.

„Hádám, že jsme skončili,“ řekl jsem po cestě k autu UPKM.

„Měl jsi další hovor,“ zazubil se zlomyslně Bob. Svoje auto zaparkoval pod dubem a tvářil se skoro znuděně. „Nějaký druh ohnivejch impů nebo něco podobnýho na Lafayette Cemetery.“

„To si snad děláš srandu.“ Nahlásil jsem se před čtyřmi hodinami, stihl jsem menší pokec na časném obědě, ještě pořád jsem v puse cítil chuť kuřete na bourbonu, vyčistil jsem střední školu od zombie a teď přišla další práce?

„Ne,“ zavrtěl Bob hlavou. „Hovor přišel přes vysílačku.“

„Někdo musí zůstat s koronerem,“ řekl Carter. „A já bych měl bejt ještě ve špitále. Chceš to vzít? Já tě pak doženu.“

„Tak vezme to LM, nebo ne?“ chtěl vědět agent UPKM.

„Impy neděláme,“ poznamenal koroner Dave. Jeho pomocníci právě s naloženým vozíkem sjížděli ze schodů. „Po těch zůstává jen ektoplazma.“

„Od těch se berou vzorky,“ řekl Bob. „Potřebuješ průvodce, zelenáči?“

„Jasně. Jen si hodím věci do kufru a můžeme zas hrát na honěnou.“

Na Hřbitově Lafayette číslo dvě bylo přesně nula stínů. Nadzemní hroby a hrobky polapily i sebemenší náznak větru a uvnitř zůstalo jen horko. Bylo tam jak v peci.

Pec v bludišti.

Většina hrobů byla pro jednoho a jen vyvýšená. Hladina podzemních vod tu byla tak vysoká, že pod dva metry se pohřbívat nedalo. Vyvýšené hroby byly vysoké po kolena a trochu připomínaly egyptské sarkofágy.

Stály tu však i tucty hrobek. Ty byly vysoké jako přízemní dům a hodně zdobené. Všechny byly v mizerném stavu, ale šlo poznat, že nové musely vypadat hezky. Navíc u spousty hrobů stály sochy, většinou Panna Marie a plačící andělé.

Mezi hroby a hrobkami vedly široké cesty i úzké cestičky. Obojí bylo do pasu zarostlé plevelem. A všude navíc poletovalo víc hmyzu, než kolik je ho na celém pacifickém Severozápadě.

Někde v tom bludišti by údajně měl být malý ohnivý démon. Na hořící věci je nejlepší použít něco studeného. Stavil jsem se v obchodě a koupil jsem průmyslový hasicí přístroj s oxidem uhličitým. Na hřbitov jsem šel sám.

Od malé hrobky, podle plaket pro… šest lidí, se ozývalo kvičení a vřískání. Hasicí přístroj jsem držel v jedné ruce a druhou jsem měl položenou na pažbě uzi.

Pár malých démonů rvalo na kusy mrtvolu. Byla to starší žena, oblečená jako do kostela v pěkných šatech – no, původně pěkných –, kvalitních botách a s kloboukem. U pravé ruky ležela převrhnutá váza s květinami, ze které vytékala voda. Touhle dobou už byla pořádně potrhaná a důkladně propečená. Ve vzduchu se vznášela vůně slaniny.

Když jsem se objevil, jeden démon zavřeštěl a vychrlil mým směrem oheň. Plamenný dech mé spařené holeně jen lehce přihřál.

„HOODOO KOMANDO!“ vřískal. „ZDRHEJTE!“

„Ne, ty už nikam nezdrhneš,“ řekl jsem a zatáhl za páku hasičáku.

Ze zasažené oblasti se dostal jen jeden démon. Ostatní vřeštěli a kvíleli, když je zasáhl chladný plyn, a jeden po druhém se měnili v sochy.

Od boku jsem je pokropil uzi. Roztříštili se jako sklo a okamžitě se začali rozpouštět.

Zbyl jen ten, co vzal čáru. Přeběhl uličku, zapadl mezi dvě hrobky a zamířil k silnici.

Musel jsem ho sledovat přímo. Po dobití uzi jsem se vmáčkl mezi hrobky. Za nimi byla další hrobka a řada obyčejných hrobů. Běžel jsem po nich, polohlasně jsem se při tom omlouval, dokud jsem nedorazil k další cestě. Rozhlédl jsem se na obě strany.

V tu chvíli zahoukal klakson. Vyrazil jsem za ním.

V přilehlé ulici stálo policejní auto. Policista ukázal na druhou stranu silnice, kde se rozkládal další hřbitov.

„To si snad ze mě děláte prdel,“ zamumlal jsem a přeběhl ulici. V levé ruce jsem stále nesl patnáctikilový hasičák.

Ze hřbitova jsem zaslechl křik, tak jsem se co nejrychleji rozběhl tím směrem. Další zatracený labyrint.

Jeden z hrobů tam čistila skupinka tří žen a asi desetiletý kluk, vytrhávali plevel kolem sarkofágů.

„Neviděly jste…“ zasípal jsem. Podělaný horko. „Démona…“

„Běžel tam, pane Hoodoo,“ řekl kluk a ukázal k další dvojici hrobek.

Tou dobou jsem si začal všímat občasných ožehlých míst. Jesse mě naučil základy stopování v přírodě, a proto mi došlo, že démon za sebou zanechává stopy. Spáleniny na místech, kde se dotkl hrobů nebo hrobek.

Nakonec zatočil – do té doby běžel rovně jako vystřelený šíp – a pak se stočil zpátky. Tehdy jsem ho na chvíli ztratil, ale nakonec jsem u silnice našel další stopu.

Nad další spáleninou se stále vznášel pach síry. Blížil jsem se.

Stopa se najednou zbláznila, běhala sem a tam mezi hrobkami. Jako by něco honil. Nakonec jsem ho našel.

Démon se krčil mezi mauzoleem a hrobem a hodoval na kryse.

„ALE NE!“ zaječel a upustil napůl sežraného hlodavce. „JÁ ZPÁTKY NECHCI!“

Vystříkal jsem na impa zbytek hasičáku. Jedno kopnutí a rozletěl se na kusy.

„Šest ohnivejch impů,“ nahlásil jsem a zvedl šest plastových pytlíků na sendviče, které obsahovaly zbytky ektoplazmy z jednotlivých démonů. „Viděli je čtyři lidi. Jedna oběť. Budeme potřebovat koronera. Tohle mám dát Benovi?“

„Já si je vezmu,“ řekl Bob a vytáhl trhací notes s potvrzeními. „Budu ti věřit. Možná se otestují, možná ne. Jsme teď trochu zavalení.“

Dal mi potvrzení s číslem incidentu a papír na každého mrtvého démona.

„Když jsi honil posledního impa, měli jsme další hovor,“ oznámil mi Bob. Zase se mu nějak podařilo najít stín. „Na tenhle se možná budeš chtít připravit. Dělníci při přestavbě v Metairie našli v budově něco, co vypadá jako upíří hnízdo.“

Podíval jsem se na slunce. Stále bylo vysoko.

„A oni je náhodou prostě nezakolíkovali?“ zeptal jsem se s nadějí v hlase.

„Po tom, co jednomu z nich rozervali krk, tak ne. Jak jsem říkal, budeš se chtít vybavit.“

4

HIT ME WITH YOUR BEST SHOT

Byl to další šílený slalom v neworleanských ulicích za autem UPKM s kvílející sirénou. Vzali jsme to po I-10, po které jsem přijel do města, a zvládli jsme to ve slušném čase. Cílem byl starý obchod na Metairie Road. Hodně se podobal tomu, ve kterém jsem se zapsal k mariňákům.

Původní obchod s kotvami byl očividně mimo provoz už hodně dlouho. Oblast vypadala, že chytá druhý dech, takže nastal čas úklidu a věcí jako přemístění překližek z… DO PRDELE! UPÍŘI!

Přeživší blábolil. Byla to naprosto nesrozumitelná hatmatilka. A to jsem v některých kruzích považován za nadaného lingvistu.

„Epi li Coolie chire gὁj li soti!“

„A pak to šéfovi rozervalo krk,“ překládal znuděným tónem policista z Metairie.

„San! San!“ křičel muž.

„Krev, krev.“

„Upír,“ řekl Bob, vědoucně pokýval hlavou a zamával jedním prstem. „Na to vsadím kalhoty.“ Otočil se ke mně. „Vypadá to, že tě čeká práce.“

„Zase,“ zabručel jsem, šel jsem ke kufru svého auta a začal se v něm přehrabovat.

„Jen si z tebe utahuju, chlape. Carter uvíznul v zácpě, ale brzy tu bude. Dorazí i naši. Jen klid. Do západu slunce stejně nikam nepůjdou.“

Vrátil jsem se s pětačtyřicítkou v taktickém pouzdře, zkrácenou dvouhlavňovou brokovnicí v hrudním pouzdře a bandalírem, ve kterém se s náboji do brokovnice střídaly kolíky. Měl jsem obojek s ostny, který bych mohl nosit i do punkových klubů. Mo No Ken jsem měl zavěšený u boku. Zamířil jsem k budově.

„Vážně,“ řekl Bob. „Nežertuju. Nechceš tam přece jít sám?“

„Je tu zatracený horko,“ odtušil jsem. „Kde jsou otevřený dveře, agente Higginsi? A byl by někdo tak laskavej a sundal ještě kus tý překližky?“

Dveře byly ve stínu. Zamyslel jsem se nad nimi a usoudil jsem, že možnost dveře se mi nelíbí. Slunce svítilo na druhou stranu budovy. Na slunečné straně byla okna. Sundejte z nich prkna a budou dokonalá. Kdybych vstoupil dveřmi, všechno bude ve stínu a budu tam mizerně vidět. Okny z druhé strany to bude lepší.

Protože dělníci nebyli ochotní se k budově přiblížit a Bob z UPKM chtěl počkat na posily, znovu jsem se pohrabal v kufru a vytáhl halligana, kombinaci páčidla a sekery.

„Co to tam všechno máš?“ zeptal se pobaveně Bob.

„No, abychom to zjistili, potřebovali bychom něco, co si žádá C4, claymory a LAW,“ zazubil jsem se.

Bob si našel lavičku ve stínu a začal sepisovat zprávu o incidentu. Pravděpodobně tam stálo, že naivní nováček z LM šel dovnitř sólo a nakonec ho sežrali upíři. „Jeden upír by s tebou dokázal zamést a uvnitř jich může být víc, uvědomuješ si to?“

Pár minut práce s halliganem a první prkno bylo z okna dole. Sundal jsem ještě dvě a usoudil, že to stačí. Na tuhle práci bylo zatracený horko. A já nesměl zapomenout na doplňování čutory.

Vysklil jsem špinavé okno, přehodil jsem přes parapet ve výšce hrudi deku a nakoukl dovnitř.

„Nazdar! Tady je uvítací výbor pro nový nájemníky! Nepředpokládám, že bys vylezl ven a nechal se zakolíkovat?“

„Zmizni, krevní konzervo,“ zasyčel z temnoty ženský hlas. „Nebo ti vypiju duši!“

„Pojď pěkně za mnou na sluníčko a zopakuj mi to, zubatice.“

„Pojď ty sem.“

„Jak si ctěná dáma přeje,“ odpověděl jsem. „Předveď se!“

Kompletně jsem okno vysklil a rozhlédl jsem se.

„Hej, Bobe, potřebuju, abys sem na chodník zajel se svym autem,“ zavolal jsem.

„Proč?“ zeptal se.

„Abych se mohl postavit na kapotu.“

„Postav se na vlastní,“ odsekl podrážděně.

„Já za škody na svym autě musím platit,“ zdůraznil jsem. „Navíc většinu fyzický práce odvedu já. Nechci si ho odřít. Tvoje je služební. Buď kámoš. Jednou mariňák, vždycky mariňák!“

„Touché,“ řekl Bob a vstal.

Ale tohle jsme říkali jen kvůli upírce.

Zacouval jsem a strčil si do uší ucpávky, vytáhl jsem z kapsy zábleskový granát, vytáhl jsem pojistku, dvě vteřiny jsem počkal a vší silou jsem ho hodil do okna. Pak jsem se rozeběhl, rukama v rukavicích jsem se chytil parapetu a vytáhl se do okna, zrovna když flashbang spustil.

Tajemství zábleskového granátu je v tom vědět, kdy spustí, a dostat se tam chvíli poté. Flashbangy jsou hlasité, děsivé a vydávají hodně jasné světlo. Když však o nich víte předem, není to tak zlé. Teda pokud nemáte supercitlivý sluch a zrak jako upíři.

Upírka čekala, že vylezu na kapotu auta a prolezu oknem. Byla pod ním přitisknutá ke zdi, krčila se, aby se vyhnula slunečnímu světlu. Měla v plánu mě chytit hned, jak prolezu skrz, a rozervat mi krk. Pojistku na granátu asi slyšela, ale měl jsem slušnou šanci, že nepozná, o co šlo, dokud nebude příliš pozdě.

Když jsem prošel oknem, hned jsem ji uviděl. Přikrčená se choulila u zdi, dlaně přimáčknuté na uších a oči pevně zavřené. Její obraz se mi krátce vypálil do očí.

Udělal jsem krok vpřed. Zablýskl se Mo No Ken.

Další upíři tu nebyli.

O pár minut později jsem vylezl oknem a v pytli na odpadky jsem nesl lebku.

Upíři se rozkládají rychle.

„Bude to jako důkaz zabití stačit, agente Higginsi?“ zeptal jsem se a zvedl jsem tašku.

Když jsem jí usekl hlavu, prakticky mě celého postříkala krví. Upíra jinak nezabijete. Kolík je pouze ochromí.

„Mělo by,“ řekl Bob. Přísahal bych, že začínal mírnit svůj „ty nejsi zdejší“ přístup.

Stál jsem na jedné z hlavních ulic a provoz začínal houstnout, protože spoustě dětí končila škola. Lidé zpomalovali, aby zjistili, proč tu parkuje policejní auto. Někteří přihlouple zírali na krví umazaného chlapa. Některé to překvapilo, ale další troubili, ukazovali zvednuté palce a tak podobně. Pickup s partou vidláků na korbě včetně pár sexy kočiček s plechovkami piva v ruce projel kolem a já zaslechl nadšené „Čumte na to! Hoodoo komando!“ a hlasité ženské zavýsknutí.

„Cos to říkal o mariňácích z Parris Islandu?“ zakřičel jsem a přiložil jsem si ruku k uchu. „Ze všeho toho zabíjení monster a velkejch explozí mi trochu zalehly uši. Vím, že jsem o mariňácích z Parris Islandu něco slyšel.“

„Dej sem ten pytel,“ zabručel Bob. „Ztrať se z dohledu, než mi moji práci ztížíš víc, než je nutný.“

„Nesnáším tohle podělaný vedro!“ zakřičel jsem. „Chci zpátky do Seattlu!“

A tak skončila denní směna mého prvního dne v Big Easy.

Trevor Arnold byl mohutný chlap od hlavy až po nohy. Velká holá hlava, velká ramena, velký hrudník, velké břicho, ruce jako větve obřího dubu a nohy jako jeho kmen. Do křesla v kanceláři velitele týmu LM se skoro nevešel. Jedna jeho velká noha, díky měkké dlaze zvětšená na zlobří rozměry, ležela na stole. O ten se opírala i hůl se stříbrnou hlavicí ve tvaru démonické hlavy.

Stůl pokrývaly papíry. Snadno jsem poznal hromádky „musí se udělat“, „mělo by se udělat, když bude příležitost“ a „na tohle nikdy nedojde“. Bylo vidět, že neworleanský tým má potíže stíhat administrativu.

„Slyšel jsem, že sis dneska vedl docela dobře,“ řekl.

Zelené oči, které mi připomínaly Jamajčana z mé čety před Bejrútem, a kůže barvy kávy s mlékem, ale jinak měl víceméně rysy někoho ze severní Evropy, možná se středomořskou příměsí. Nos byl, stejně jako zbytek těla, velký a měl vysoké skandinávské lícní kosti.

„Docela to šlo, pane,“ řekl jsem, než jsem vytáhl hromadu potvrzení.

Při pročítání pokyvoval hlavou, ale nakonec s ní zavrtěl.

„To je drsnej první den i na místní poměry,“ prohlásil.

Klimatizaci tu měli v okně a svůj účel plnila jen s obtížemi. V kanceláři bylo tak šestadvacet stupňů. Pokud to Trevorovi vadilo, nedal to na sobě znát. Uvnitř budova vypadala mnohem lépe než zvenčí. Vepředu byla pěkná týmová místnost s balkónem a kvalitním dřevěným obložením, pohodlný nábytek, velká televize a slušně vybavený bar.

Trevorova kancelář byla zařízená ještě líp. Vypadalo to tady spíš jako u právníka než u Lovců monster. U stěn stály na zakázku vyrobené knihovny a stůl, na který si položil nohu, vypadal jako starožitnost. Na stěně za ním se ve vitríně skvěl baret zvláštních jednotek, výsadkářská křidélka a další památky na armádu, většinu z nich jsem nepoznával. Byla tam potápěčská přilba a vyznamenání korunovaná Stříbrnou hvězdou. Taky tam byla spousta vietnamských dekorací, ale jejich význam jsem neznal.

„Kdyby tu nebylo takový vedro, tak bych řekl, že jsem si to užíval, pane.“ Což byla pravda. Kdybych měl za něco New Orleans pochválit, tak že tu nebudu jen sedět na zadku. A za jeden den jsem tu Fond nadpřirozených sil na odměnách podojil o víc, než kolik jsem v Seattlu vydělal za celý měsíc.

„Většina z nich navíc byla sólo, takže to bude sakra tučnej šek. Ale ohledně toho…“

Byl jsem připravený, že si mě pěkně podá, protože jsem šel proti upírce sám. „Situace –“

„Sklapni, Chade. Mně je to jedno. Každej Lovec má svůj styl. Jestli chceš bejt osamělej vlk a nechat se kvůli tomu zabít, je to tvoje věc. Jseš profesionál. Používáš svůj mozek. Je lepší počkat na pomoc, ale jestli nemůžeš, tak nemůžeš. Tohle je práce, žádný sebevražedný bratrstvo, a rozhoduje ten, co je zrovna na místě. Ale jestli někoho zraní, protože jsi nebyl tam, kde jsi bejt měl, padá to jen na tvoji hlavu, synku. A já ti ji pak pěkně odstraním z ramen.“

„Rozumím, pane.“

„Dobře. Volala mi Joan Nelsonová, aby si se mnou o tobě trochu poklábosila. Mimochodem, má tě ráda a myslí si, že jsi skvělej Lovec, ale taky mi řekla, že máš sebezničující tendence, představy o vlastní neporazitelnosti a asi i podvědomý přání umřít.“

„No, ona je psycholog.“

„Řekl jsem jí, že s takovym popisem do New Orleans skvěle zapadneš. Požádal jsem Raye, ať zatřese pár stromy a sežene nám další pomoc – s trochou štěstí budeš první z mnoha – ale do tý doby máme podstav a všichni kromě tebe jsou nějak zraněný. Já hopsám na jedný noze a Ben by tou rukou neměl vůbec hejbat, ale Shelbye by lehčí lov zvládnout mohla. Vy dva budete mít pohotovost.“ Trevor vytáhl pager. „Máš mobil?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hříšníci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.