Jedna z vás

Knížka pro holky kolem třicítky

Část první

Luboš Panda

Jedna z vás

Knížka pro holky kolem třicítky

Část první

Luboš Panda

2017

Většina událostí zaznamenaných v této knize se opravdu stala.

Naštěstí ne jedné osobě.

Všechny postavy jsou fiktivní.

Podobnost s vámi a vašimi přáteli je čistě náhodná.

© Luboš Panda, 2017

Obsah

O MNĚ

ROZCHOD

JAK SE VYROVNAT S ROZCHODEM

PROJEKT: NEMYSLI NA NĚHO

NASTRČENÁ

MIKULÁŠ

VÁNOČNÍ VEČÍREK

SETKÁNÍ PO LETECH

DUŠAN

POSLEDNÍ ROZLOUČENÍ

ZASTUPUJU NA PORADĚ

MANAGEMENTU

DRUHÁ PORADA

VÁNOCE

BOŽÍ HOD / NEŘESTI A SLASTI

SILVESTR

PO PŮLNOCI

VSTUP DO NOVÉHO ROKU /

MAGICKÉ ČÍSLO 21

PARFÉM A NOVOROČNÍ

PŘEDSEVZETÍ

PŘÍPRAVA NA HUBNUTÍ

HLADOVÁ A ZPOCENÁ

ŠKOLENÍ

KOMUNIKACE S TEREZOU

PREZENTACE S KATEŘINOU

VALENTÝN

SPALOVÁNÍ TUKŮ

ENERGIE S JUDY

VENDULA MÁ KULATINY

NA MORAVĚ VE SKLÍPKU

GRAFOLOG AMATÉR

LUCIA A ROBERT

VEČÍREK V HAMPEJZU

VALNÁ HROMADA

DRUHÝ POKUS SE CVIČENÍM

ANONYM

JARO

LIBOR

PRÁŠKY NA HUBNUTÍ

SEX Z LÍTOSTI

DOVOLENÁ

SOLÁRKO

DOHAZOVAČKY

VELIKONOCE

KOKTEJLY NA HUBNUTÍ

DIVNĚ

ŽENSKÉ ZÁLEŽITOSTI

HUBNUTÍ S TECHNIKOU

QUEEN’S QUEER’S DAY

NA HRANICI S PRVNÍM MÁJEM

ČERNOČERNÁ DEPKA

VÝSLEDEK HUBNUTÍ

O MNĚ

Jmenuju se Helena a je mi něco kolem třiceti let. Přesný věk vědět nepotřebujete a s dovolením si nechám pro sebe i to, kolik vážím. Pocházím původně z malého města, ale už nějakou dobu žiju v Praze. Pracuju v jedné velké společnosti, jejíž název radši nebudu prozrazovat, abych nedostala padáka. Každopádně někdy mám pocit, jak kdybych dělala v ZOO. Vysokou školu jsem vzdala, takže si nemůžu moc vyskakovat. Když se to vezme kolem a kolem, jsem v podstatě dost skromná. Mám ráda teplo, čerstvě povlečenou postel, pečené kuře a polosuché víno. Vezměte mě jednou za rok na dovolenou k moři a budu naprosto spokojená.

Tuhle knížku jsem se rozhodla napsat, abych se s Vámi podělila o to, jak jsem dospěla k rozhodnutí, že budu spokojená s tím, co mám. Všimli jste si někdy toho, jak vtipně vyzní, když se něco nepříjemného přihodí někomu jinému? Já jsem úplný magnet na trapasy. Nejdřív jsem z toho měla depky, ale teď už jsem nad věcí. Pamatujte si, že každý člověk si občas namele hubu. Pokuste se poučit z mých chyb a neberte život tak vážně. Jsme tady jen na chvilku. Nemá smysl se zbytečně trápit. Ale dost žvanění. Posuďte sami. Vezmu to popořadě.

ROZCHOD

Už nějakou dobu jsem tušila, že náš vztah tak nějak skřípe. Když mi ale Petr oznámil, že se v den našeho třetího výročí zdrží v práci, uvědomila jsem si, že konec se nevyhnutelně blíží. Ale ženská si holt nechce tyhle věci přiznat. A tak jsem jako kráva hned po práci běžela na depilaci, pak nakoupit, uvařila jsem jeho oblíbené jídlo a očekávala ho při světle svíček v krajkové košilce.

Když kolem jedenácté dohořel poslední plamínek, přestala jsem ohřívat vysušenou pečeni. Zblajzla jsem půlku šlehačky, která původně měla sloužit k zpestření našeho skomírajícího sexuálního života, smyla jsem si šminky a šla spát. Těsně před usnutím jsem se marně snažila vzpomenout, kdy jsme se s Petrem naposledy milovali. Bylo to už strašně dlouho. Je normální, aby chlap vydržel víc jak čtvrt roku bez sexu?

Probudilo mě bouchnutí dveří. Budík ukazoval půl třetí ráno. Slyšela jsem kroky směřující do koupelny, pak jak cestou do ložnice odhazuje oblečení na zem. Svalil se vedle mě do postele a za chvíli začal chrápat. Nedal mi ani pusu na dobrou noc. Táhl z něho alkohol a smrděl potem. Zírala jsem do tmy a chtělo se mi brečet.

Když jsem se ráno probudila, byl už pryč. Na stole mi nechal obálku s nápisem Vše nejlepší k výročí. Žádné “Miluji tě”. Žádný podpis. Uvnitř byla poukázka na víkendový zájezd do pivovaru, obsahující ochutnávku 50 druhů piva, pivní lázeň a pivní zábaly. Zde bych ráda upozornila, že mně se chuť i aroma piva hnusí.

Večer přišel jako by nic. Naservírovala jsem mu večeři ze včerejška, a když do sebe hodil poslední sousto, řekla jsem to nepopulární: “Musíme si promluvit.” Celý den jsem se na to připravovala a teď to muselo ven. Řekla jsem mu, jak se mi jeví náš vztah a co všechno mě trápí. On řekl jen to, že jde do hospody, sbalil se a odešel. Já vyškrabala druhou půlku šlehačky, pobrečela si a šla do postele.

Další den ráno jsem zjistila, že obálka s poukazem zmizela a na jejím místě zbyl jen vzkaz: Jak chceš. Pro věci si přijdu v pondělí.

Celý pátek jsem si říkala, že jsem udělala chybu a že je tohle ochladnutí ve vztahu asi normální. V sobotu mě napadlo, že by nám menší pauza možná prospěla. Třeba by si Petr konečně uvědomil, co všechno pro něho znamenám a začala jsem mu balit věci. Když jsem brala jeho věci do ruky, vybavovaly se mi vzpomínky na to hezké, co jsme spolu prožili. Úhledně jsem oblečení vyrovnala do komínků, knížky a cédéčka obalila ochrannou fólii a jeho milovaný PlayStation uložila do tašky vystlané hedvábným papírem. V noci se mi to pak všechno rozleželo, takže jsem v neděli ráno zase všechno rychle naskládala zpátky, ať si to pěkně udělá sám.

Jenže pak mi zavolal Petrův kolega Milan, jestli se může stavit na kafe. Přišlo mi to trochu nezvyklé, protože mě nikdy předtím nekontaktoval, ale neodmítla jsem ho. Dorazil během chvilky se soucitným výrazem. Pořád opakoval, že ho to strašně mrzí a jestli pro mě nemůže něco udělat. Když dopil třetí kávu, konečně to vyklopil. Petr odjel na víkendový pobyt do pivovaru s jejich sekretářkou Jitkou, se kterou mi už půl roku zahýbá. Nevěřila jsem vlastním uším. Milan mě objal se slovy: “Klidně se vybreč”, a po chvíli mu ruce začaly sjíždět na můj zadek.

Vyhodila jsem Milana. Vytahala jsem všechny tašky, co jsem po bytě našla, a začala do nich zuřivě rvát všechny Petrovy krámy. Vykašlala jsem se na ochranné fólie a hedvábný papír. Cpala jsem věci do tašek, jak mi přišly do ruky. Zmuchlala jsem všechny pečlivě nažehlené košile a všechno křehké umisťovala tak, aby to mělo co největší šanci na rozbití. Na závěr jsem do každé tašky umístila něco tekutého. Tu vodu po holení, tam zase šampón. Doufala jsem, že aspoň něco z toho vyteče při stěhování. Byla jsem si skoro jistá, že k nehodě dojde přinejmenším u krabice s jeho pitomou herní konzolí, protože tam jsem nedopatřením uložila jednu láhev olivového oleje bez víčka.

Když bylo dílo dokonáno, otevřela jsem si víno a naložila se do horké vany. Připadala jsem si podvedená a pokořená. Než voda stačila vystydnout, byla láhev prázdná a já sama sobě slíbila, že se nebudu hroutit.

Druhý den jsem se vracela domů s nadějí, že Petr přeci jen dostal rozum, odprosí mě a já budu dělat uraženou a on mi bude nadbíhat, aby si mě udobřil. Místo toho jsem zjistila, že jeho věci zmizely a s nimi i naše společná televize, DVD přehrávač a stereo sestava. Zlomyslnou radost mi udělalo jen to, že všude po podlaze byly louže olivového oleje. V tu chvíli jsem si vzpomněla na kamarádku Vandu, která se dva týdny před svatbou vrátila domů a našla poloprázdný byt a na stole vzkaz od snoubence: NEDOKÁŽU TO. NEZLOB SE. Vanda už svého snoubence nikdy neviděla a v 38 letech je pořád svobodná. Stala se z ní militantní feministka a chlapy považuje za podřadnou rasu. Upřímně doufám, že nedopadnu jako ona. Přece se kvůli jednomu volovi nepůjdu oběsit.

Setřela jsem mastné fleky z podlahy a zavolala Tomášovi, co mi už nějakou dobu nadbíhá, jestli nezajdeme na dvojku bí-lého. Říká se přece, že kde něco končí, něco nového začíná.

JAK SE VYROVNAT S ROZCHODEM

Tomáš byl milý, pozorný a během naší schůzky roztomile nervózní. Hned jak jsem mu prozradila, že se Petr odstěhoval, očička se mu úplně rozzářila. Přisedl si blíž, poplácával mě po ruce a říkal, že to bude dobrý. Když mi pak ale ve výtahu rval jazyk do krku, nebylo to dobrý. Bylo to vlhký a těžkopádný. Tenhle způsob léčení z rozchodu prostě asi nebude pro mě. Řekla jsem Tomášovi, že je to na mě moc brzo, a běžela chytit noční tramvaj.

Cestou domů jsem si pak vzpomněla na vzdálenou příbuznou Moniku, která se rozhodla řešit bolestivý rozchod tím, že si co nejrychleji najde nového chlapa. Nejúčinnějším způsobem se jí zdála internetová seznamka. Udělala si tedy profil s fotkou, a protože je to moc pěkná holka, odpovědělo jí během jednoho dne 160 chlapů. Protože Monika nebyla nenažraná, vybrala si z nich pět kousků a zbytek poslala o dům dál. S vyhovujícími pěti si vyměnila telefonní číslo a začalo sáhodlouhé vypisování textovek. Jeden z nich psal přesně to, co Monika chtěla slyšet. Byl zajištěný, chtěl rodinu a z internetu si Monika pamatovala, že vypadal k světu. Domluvila si s ním tedy schůzku a s ostatními přestala komunikovat. Vyvolený se jmenoval Honza. Monika ho chtěla před setkáním navnadit, a tak mu poslala pár fotek, řekněme intimních, a zmínila se o tom, že má velmi ráda sex. Problém byl v tom, že Monika byla zvyklá si čísla ukládat jen pod křestním jménem, a tak jí místo krasavce ze seznamky před kavárnou čekal postarší podsaditý vousáč, který jí kdysi přišel vyčistit ucpaný odpad. Stál u vchodu s ponožkami v sandálech a igelitkou v ruce a natěšeně se usmíval. Monika nemohla utéct. Jednak ji znal, jednak mu poslala všechny ty fotky. Odtáhla ho do nejzazšího koutu kavárny, aby je spolu nikdo neviděl, a zatímco ho nechala žvanit, přemýšlela, co všechno mu slíbila po esemeskách, že spolu budou dělat. Rande trvalo celých 27 minut. Déle už to Monika nevydržela. Oznámila nápadníkovi, že se omlouvá, ale že už bude muset jít, protože zapomněla, že jí čeká velké prádlo. Doprovod odmítla a běžela domů, kde sežrala chlebíčky původně určené pro krasavce Honzu a při tom vymazala z mobilu čísla na pět nápadníků a jednoho instalatéra.

Jedna kamarádka si zase po tom, co jí manžel oznámil, že se chce rozvést, zajela nakoupit zásobu vodky a vína. Po týdnu jí našli v bezvědomí a odvezli ji do léčebny. Když ji po dvou měsících propouštěli, byla vyléčena z alkoholismu i z rozvodu. Nikdy nám neprozradila, co tam s ní prováděli.

Denisa to zase vzala z jiné stránky. Když jí manžel oznámil, že má milenku, zachovala ledový klid. Počkala, až odjede za svojí silikonovou krasavicí, pak obvolala všechny manželovy spoluhráče z fotbalu. Než manžel dostal rozum a kajícně se vrátil domů, stihla obšťastnit celé družstvo, včetně záložníků i trenéra. Nikdy to manželovi neřekla, stejně jako už nikdy nemluvila o jeho nevěře. Nicméně vědomí toho, že všichni manželovi nejbližší kamarádi poznali, kdo z nich je paroháč, jí dávalo pocit vítězství. (Skutečnost, že jí všichni považovali za kurvu, si nepřipouštěla.)

Taky znám Jarku, co řeší všechny problémy jídlem. Když dostala kopačky, vyžrala se na strašidelných 105 kilo. Na druhou stranu tu byla ještě Kamila, které řekl jeden kretén při rozchodu, že je “hnusná tlustá celulitida” a ona pak cvičila šest hodin denně a během dvou měsíců zhubla na velikost XS a vypadala jak kostlivec potažený kůží. Zdánlivé protiklady se následně vyřešily stejnou medicínou. Našly si chlapa. Jarka potkala Lukáše, co sám vypadal jako kostra z čápa, ale měl slabost pro baculky. Kamila se zase zamilovala do chlapa, kterému chtěla dokázat, že už je holka na vdávání, a tak mu místo cvičení denně vyvařovala. Za půl roku byla zpátky na své původní váze a za další rok měla ještě patnáct kilo navrch, aby bylo mimčo v břiše dobře chráněno tukem.

Jelikož se mi žádné z řešení rozchodů mých kamarádek nepozdávalo, pro sebe jsem vybrala poslední možnost. Zavalit se prací. Rozhodla jsem se zaplnit každičkou minutu svého času, abych neměla prostor na fňukání a myšlení na blbosti. Pracuju na sekretariátu ve velké firmě, která je tak pokroková, že všechno sdílí. Včetně sekretářek. Zatímco v normální společnosti má každý manažer svoji vlastní asistentku, naše vedení dospělo k závěru, že to je přežitek a tak se všichni šéfové o sekretářky dělí. Samozřejmě s výjimkou nejvyšších ředitelů. Funguje to tak, že kterýkoliv manažer si může zadat požadavek vedoucí sekretariátu, a ta zváží, která z holek se pro tento úkol nejlépe hodí, a pak jí ho přidělí. Protože je naše šéfová ze staré školy a ještě úplně nepřišla na chuť internetu, obdržené požadavky krasopisně sepíše na lísteček a zvolené kolegyni ho přilepí na stůl. Tenhle systém má velkou výhodu v tom, že šéfka si nepamatuje, co komu přesně zadala, a tak si občas lístky vyměňujeme, jak nám to vyhovuje. To se mi teď obzvlášť hodilo. Rozhodla jsem se brát všechnu práci, které se budou chtít ostatní zbavit. Člověk, který má hodně práce, nemá čas na sebe a sebelítost.

PROJEKT: NEMYSLI NA NĚHO

Někdy se říká, že aby byl člověk spokojený, musí si najít svůj úkol nebo projekt. Myslí se tím, že si máme stanovit určitý cíl, abychom měli radost z jeho postupného dosahovaní a náš život měl nějaký směr. Cíle můžou být malé (nechat si udělat nehty) či velké (ulovit zábavného ženicha), krátkodobé (přepsat si diář) či dlouhodobé (ulovit hodného ženicha), duchovní (naučit se meditovat) či materiální (ulovit bohatého ženicha). Můj projekt byl pro tuto chvíli jednoznačný: Dělat cokoliv, abych nemyslela na Petra a překonala rozchod.

Jelikož můj mimopracovní život se během posledních let bez výjimky propojil s tím zlosynem, snažila jsem se trávit co nejvíc času v kanceláři. Dřív jsem hypnotizovala ručičky hodin, aby se točily rychleji a já mohla jít domů. Teď jsem se děsila toho, že už bude konec pracovní doby. První den po rozchodu jsem po práci samozřejmě běžela ke kadeřnici. Nevím, čím to je, ale všimněte si, že vždycky, když ženská prožívá těžký období, radikálně změní účes. Kdykoliv nějaká kamarádka přijde s novou hlavou, okamžitě vím, že se něco děje. Něco nás k tomu nutí. Možná pocit, že situaci překonáme snáz, když nám to bude víc slušet. Nechala jsem si vlasy zkrátit snad o půlku a s novým sestřihem pak šla domů pěšky, abych oddálila to zjištění, že doma v bytě opravdu něco chybí. Něco, nebo spíš někdo.

Naštěstí pracuju ve firmě, jejíž ředitel je toho názoru, že zaměstnanci jsou jedna velká rodina, která by se měla pravidelně stmelovat. Proto neustále nutí holky z personálního, aby organizovaly různé akce. Hned druhý den jsem se za nimi stavila, jestli bych jim s něčím nemohla pomoct. Byly trochu překvapené, ale nenechaly se dlouho přemlouvat.

Ředitel si vymyslel, že vybraným manažerům zaplatí hodiny golfu s trenérem. Udělal to sice spíš proto, aby firma zaplatila jeho roční členství v golfovém klubu, ale to říkají jen zlí jazykové z účtárny. Následující den jsem tedy vstávala dlouho před svítáním, abych ve tři čtvrtě na šest byla za městem na parkovišti u golfového hřiště s logem naší firmy a ukazovala kolegům, kudy se dostanou do recepce golfového klubu. Upozorňuji, že budova klubu byla jedinou stavbou v široširém okolí, vstup byl označen nepřehlédnutelným nápisem a od parkoviště byl vzdálen přibližně tři metry. Když se konečně sešli všichni dychtiví učedníci z naší společnosti, zašla jsem se pro jistotu podívat dovnitř do recepce, aby mi tam nezabloudili. Všichni byli profesionálně oblečeni do “tepláků”, ve kterých se hraje golf, a poslušně se přezuli do speciálních botek, co vypadají jako obyčejné tenisky, ale zespoda mají takové ty čudlíky jako kopačka a stojí majlant. U pultu se jeden náš zaměstnanec hádal s recepční, že si “nepůjčil” žádné golfové míčky z velké nádoby uprostřed místnosti, přestože bylo zřetelně vidět, že jich má nacpané plné kapsy u kalhot. Očividně, šetřit se musí, ať to stojí, co to stojí. Počkala jsem, dokud nedorazil ředitel, a pak radši zmizela jak pára nad hrncem.

Další věc, se kterou chtěly kolegyně z personálního oddělení pomoct, bylo organizování večírků. Náš ředitel miluje večírky a chlast. Myslím, že podle něho se kolektiv nejvíce sbližuje se dvěma promile v krvi. Aby “team-buildingy” nebyly jenom o chlastu, personalistky vymyslely, že setkání budou tematická. A protože napočítaly, že máme mezi zaměstnanci různé národnosti, rozhodly se, že jednou měsíčně vymyslí něco, týkající se konkrétní země, aby se ti kteří zaměstnanci cítili jako doma.

První měsíc vsadily na jistotu a zvolily Slovensko. Domluvily prostory v nedaleké kolibě, pozvaly cimbálovku a postrčily zaměstnance Slováky, aby si připravili nějaký program. Dvě dámy z výroby to vzaly velmi svědomitě. Napekly obrovskou nůši kynutých pagáčů a dorazily v krojích. Celkem mi jich bylo líto, když už po desáté musely s rukama v bok zpívat lidovku Anička Růžička a celý večer rozlévat borovičku. Když jsem před půlnocí utíkala, abych stihla poslední metro, lítaly Slovenky po lokále jen ve spodničkách, v jejich krojích řádili na parketu kolegové z distribuce a šéf se jim k tomu pokoušel hrát na fujaru, kterou si půjčil od jednoho z muzikantů.

Další měsíc objednaly indickou restauraci, která byla tak moc hogo fogo, že jsme se tam všichni skoro ani nevešli. Hned na začátku přiběhlo pět nádherných tanečnic a udělaly šou jak z Alibaby a čtyřiceti loupežníků. Pak se ozval strašný řev. Ředitel se totiž zašel zeptat pořadatelek, kdo vlastně z našich zaměstnanců je Ind. Když mu to bázlivě prozradili, řádil jako bengálský tygr, protože kolega Sharan měl sice indické předky a pleť barvy bílé kávy, ale jeho rodiče emigrovali do států a on byl duší Amík jak poleno. Všichni uhýbali pohledem a ředitel se odešel s Sharanem uklidnit ven. Jestli jsem se ještě nezmínila, tak náš ředitel si neodpírá žádné pozemské požitky, a tak před restaurací vytáhl jointa marihuany a dali si ho s falešným Indem na půl. Když k nim po chvíli přistoupila policejní hlídka, ředitel byl rázem krotký jako beránek a Sharan se málem skácel, protože u sebe neměl pas a už se viděl, jak skončí v policejní cele za požívání omamných látek. Naštěstí pro ně policie zrovna dělala zátah na dealery drog, nikoliv konzumenty, takže si je jen pěkně prošacovali a nechali je “pro tentokrát” být. Sharan z toho zážitku byl tak mimo, že ho ředitel musel odtáhnout do nedalekého baru a nalít do něho půl flašky skotské, než Američan začal znova mluvit. My ostatní jsme do sebe rychle naházeli jídlo a všichni se odebrali k domovu, protože když je náš ředitel v ráži, je lepší se držet od něho co nejdál.

Když jsem se nabídla jako pomocná síla, byl zrovna na řadě večírek v americkém stylu. Personalistky si to buď chtěly vyžehlit u Sharana, nebo spíš už nechtěly nic riskovat, protože Američanů jsme v podniku měli požehnaně. Bohužel se blížil konec roku a finanční ředitel vzkázal na personální, že se v žádném případě nesmí překročit rozpočet určený na zábavu a občerstvení. Bylo tedy nutné improvizovat. Akce se dělala v prostorách firmy, kterou holky vyzdobily americkými vlaječkami. V jedné zasedačce se na plátně promítal zápas amerického fotbalu a z druhé se ozýval falešný zpěv, protože odněkud vypůjčily mašinu na karaoke a většina lidí si po třetím pivu chtěla zazpívat.

V rámci šetření jsme si i jídlo zajišťovali sami, takže mě holky umístily do kuchyňky, kde jsem celý večer pekla hamburgery a smažila hranolky. (Mimochodem, ještě dva dny po tom jsem ze sebe cítila smrad přepáleného tuku.) Ve dvě ráno už byli tak přežraní, nebo ožralí, že jsem byla milostivě propuštěna od plotny. Jelikož jsem ale byla snad jediná střízlivá, moc mě společnost nalitých kolegů nevyhovovala, a tak jsem brzy prchla domů.

Jak bývá zvykem, nejšťavnatější zážitky přicházejí až po mém odchodu, a tak jsem se druhý den ráno dozvěděla (z důvěryhodného zdroje), že opět zasahovala policie, protože nějaký chytrák vymyslel, že nejlepší zábava ve tři ráno je vyhazovat nesnědené jídlo z oken. Když došlo jídlo, začaly z pátého patra, kde máme kanceláře, lítat prázdné lahve od chlastu. Taky se mi doneslo, že naše hlavní účetní, dáma v letech a matka od tří dětí byla viděna, jak kolem páté vychází z pánské toalety ruku v ruce s jedním mladíkem z výroby. Účetní prý měla halenku naruby a kluk měl fleky od rtěnky po celém obličeji a na poklopci. Pravděpodobně ho tam učila „Má Dáti – Dal“.

V šest ráno dorazili lidi z úklidové služby a přistihli ožralého Sharana, jak chraplavým hlasem se slzami v očích zpívá sám u karaoke americkou hymnu. Třešničkou na dortu pak bylo, když uklízečka našla jednoho ze zaměstnanců spát na WC mezi pisoáry. Opatrně ho vzbudila a on jí tuto laskavost oplatil tím, že vytáhl svoje nádobíčko a začal čůrat všude po podlaze. Trpělivá uklízečka to honem začala stírat, ale jemu se ta hra zalíbila a tak se smíchem pokračoval v konání potřeby. Uklízečce ruply nervy a přetáhla ho tím hadrem nasáklým jeho vlastní močí přes hubu.

Na následující poradě vedení bylo rozhodnuto, že další tematické party jsou až do odvolání zrušeny.

NASTRČENÁ

Petr mi napsal textovku, že se před prací staví pro poštu. Žádný pozdrav, žádná otázka, jestli může. Zmocnil se mě vztek a panika. Odepsala jsem jen OK. KLICE MAS. Ale protože nenapsal, který den se zastaví, začala jsem chodit do práce na sedmou. Prostě ještě nejsem připravená se s ním setkat. Slíbila jsem si, že budu silná a nebudu na to myslet, ale kdybych se s ním viděla, určitě bych se sesypala jak domeček z karet. Podobně jako moje kámoška Gita, která se rozešla s přítelem a po třech týdnech ho potkala s kyticí a úsměvem na rtech u vchodu do baráku, kde bydlela. Bohužel nešel za ní, ale za slečnou, co měla byt o dvě patra výš. Svět je malý a zákon schválnosti neomylně funguje.

Protože jsem tím pádem byla v kanceláři v podstatě od rána do večera a svojí práci jsem měla hotovou levou zadní, chodila jsem “otravovat” ostatní, jestli s něčím nechtějí pomoct. Díky tomu jsem například ve finančním oddělení zjistila, proč si tolik starších chlapů bere mladé holky. Teda pokud to u nich funguje stejně jako v případě zralé ženy a mladíčka. Hlavní účetní byla od amerického večírku jako vyměněná. Dřív se chovala jako pěkná semetrika. Seděla ve své kanceláři jako carevna na trůnu, za celý den nezvedla zadek ze židle. Dokonce i oběd chroupala mrzutě ve své “slůji”. Její podřízené se bály na cokoliv zeptat a do jejích komnat vstupovaly se strachem v očích a zásadně ve dvou. Teď neustále pobíhala mezi svými ovečkami. Oslovovala je něžnými jmény jako ‘beruško’ nebo ‘kočičko’, chichotala se a rozdávala úsměvy na všechny strany. Upřímně řečeno z toho ale byly její svěřenkyně víc nesvé než za starých časů. Když jsem tam přišla žadonit o práci navíc, stála vážená dáma, inženýrka, paní hlavní účetní uprostřed kanceláře s košilí vykasanou skoro až ke krku, otáčela se jako korouhvička a demonstrovala, jak jí plandají kalhoty. Za týden shodila tři kila. Ano, ano, láska je mocná čarodějka. Ostatní zaskočené účetní poulily oči a nervózně vypouštěly slova obdivu.

Po týdnu přesčasů holky z účtárny už fakt nevěděly, jakou prací mě zabavit, a tak jsem se přesunula zase do personálního oddělení. Jelikož nejbližší večírek byl až ten vánoční a k personální administrativě mě pustit nesměly, nabídly mi, že by se jim hodil “nastrčený kandidát”, pokud mě moje šéfová Dora pustí. Vůbec jsem netušila, o co jde, ale byla jsem pro. A vedoucí sekretariátu byla ráda, že se mě na chvíli zbaví. Za poslední týdny jsem si pořád chodila říkat o práci navíc, že se přede mnou začala skoro schovávat.

Být “nastrčeným kandidátem” znamená, že předstíráte, že se ucházíte o nějaké místo, ale ve skutečnosti máte za úkol se jen co nejvíc vmísit mezi ostatní účastníky výběrového řízení, a pak reportovat (spíš by se hodilo říct donášet) personalistovi, co uchazeči dělali a říkali, když si mysleli, že je nikdo nesleduje. Uznávám, že je to trochu podraz, ale co by člověk neudělal pro firmu, že?!

Ze začátku mě posílali jen do “čekárny”. Prostě mě posadili mezi čekající zájemce o místo a já jsem se měla snažit podnítit ty nervózní osůbky, aby se začaly mezi sebou bavit, a pak nadhazovat témata, která mi nadiktovaly spojenkyně z osobního oddělení, a snažit se zapamatovat, kdo jak reagoval.

Přestože jsem z gruntu hodná holka, nejvíc mě samozřejmě bavilo šířit paniku. Nevěřili byste, co způsobíte, když mezi mužskými ucházejícími se o místo řidiče zahlásíte: “A slyšeli jste, že v téhle firmě dávají řidičům před každou jízdou dejchnout do alkoholtestru?” Jeden pán málem omdlel a druhý vzal okamžitě do zaječích. Ještě lepší zážitek byl, když jsem mezi kandidátkami na pozici asistentky nejmenovaného ředitele naznačila, že se proslýchá, že jejich potenciální šéf je na chlapy. Zmalovaným prsaticím okamžitě spadl hřebínek, zatímco jedna z šedých myší se začala divoce křižovat a modlit, načež sbalila kabelku a utekla.

Nejvíc jsem se těšila, až mě pustí na hromadné pohovory, protože tam jsem mohla být přímo v centru dění. Hromadný pohovor probíhá tak, že naženou do zasedačky víc kandidátů najednou a zadávají jim různé úkoly, aby se projevilo, jak konkrétní člověk pracuje ve skupině, jestli se umí prosadit a zároveň, jestli je schopen spolupracovat. Poprvé jsem se docela zapotila, protože mi dopředu neřekli, o jaké místo jde. Takže když předseda výběrové komise oznámil, že nás vítá na konkurzu na pozici vedoucího manažera logistiky, polilo mě horko. Upřímně řečeno, do dneška nevím, co slovo logistika vlastně přesně znamená. Zatnula jsem zuby a improvizovala, jako kdybych se o práci skutečně ucházela. Po skončení mi pak členky komise prozradily, že kdybych nebyla nastrčená, bývaly by (bohužel pro firmu) asi vybraly mě.

Úplně nejlepší byl ale hromadný pohovor na asistentku finančního ředitele. Ten má sklony k děvkařství a zároveň ženu zlou jak šídlo. Generální ředitel si je obou těchto skutečností vědom, a tak trval na tom, že se bude výběru účastnit. Když jsme se všichni sešli, rozdělila jsem si uchazečky do skupin. Modelky, které protlačil finanční ředitel (pravděpodobně proto, že přiložily k životopisu fotku v bikinách), a knižní panny, které splňovaly požadavky uvedené v oficiálním inzerátu. Samostatnou skupinu pak tvořila paní, která svým pestrobarevným zevnějškem připomínala ženu od kolotoče, působila dojmem, že na pohovor se dostala omylem, a představila se kouzelným jménem Aranka Zvonečková.

První úkol byl individuální. Dostaly jsme stoh papírů s účetními daty a měly jsme z nich vyčíst, jak na tom firma je, a doporučit opatření pro zlepšení. Předstírala jsem, že usilovně počítám, ale tajně jsem pozorovala skutečné kandidátky. Knižní panny se zdály v pohodě. Zahrabaly se do papírů a byly ve svém živlu. Modelky přestaly házet úsměvy a vystrkovat poprsí a trápily se nad čísly. Jedna z nich pořád dokola listovala papíry tam a zpátky a vypadala vyděšeně. Asi někde ztratila tahák. Jiná pak bezostyšně opisovala od vedle sedící baculky. Vypadalo to skoro jako synchronizované plavání. Když baculka něco škrtla, škrtala hned i její krásnější sousedka. Když baculka počítala na kalkulačce, modelka taky ťukala pečlivě nalakovaným nehtíkem do tlačítek. Aranka si svoje papíry pečlivě zakrývala rukou a soustředila se s vyplazeným jazykem.

Druhý úkol byl zase spíš doménou pro extravertní krasavice. Členové výběrové komise pokládali otázky (rádoby se týkající firmy) a slečny a paní měly bezprostředně odpovídat. Zatímco personalistky se soustředily na dotazy zjišťující, jestli by ta která kandidátka dobře zapadala do týmu a bez problému přijala firemní kulturu, ředitele spíš zajímalo, jak tráví volný čas, které exotické krajiny navštívily, jestli hrají golf a kde by mu doporučily nakupovat dárky pro manželku. Vedoucí finančního pak šel přímo na věc. Pokládal otázky typu “Co všechno byste byla pro získání této pozice ochotná udělat?” nebo “Nežárlil by váš přítel, kdybyste se mnou jezdila na služební cesty?” Naštěstí tyhle otázky směřoval především na modelky, které byly na podobné sexuální harašení pravděpodobně zvyklé a ochotně odpovídaly. Personalistky zoufale otáčely oči v sloup, zatímco knižní panny se svorně zarývaly pohledem do desky stolu.

Pak byla přestávka, kdy jsem málem zapomněla na svojí špiónskou úlohu, protože jsem strašně moc chtěla probrat s kolegyněmi z osobního oddělení první dojmy. Naštěstí jsem se včas vzpamatovala, a tak jsem byla vydána na pospas Arance, která mi během chvilky zvládla vymluvit díru do hlavy. Knižní panny do sebe v tichosti soukaly připravené občerstvení, modelky si odběhly přepudrovat nos, a tak jsem pro Aranku zbyla já jako jediný snadný cíl. Během dvaceti minut mi stačila převyprávět celý svůj život a přesvědčit o tom, že se jí daří všecko, všecičko, na co sáhne. Ani jsem si nestihla skočit na záchod.

Následoval úkol ve dvojicích, kde se měly hledat chyby ve finančních výkazech a zdůvodnit je. Mně byla přidělena jedna z chytrých boubelek, takže jsem jí nechala pracovat a souhlasila jsem se vším, na co přišla. Připravená Aranka vytáhla z kabelky červenou propisku, kroužkovala jak divá a hlasitě přesvědčovala kolegyni ve dvojici, že pravdu má určitě ona. Jeden pár byl tvořen ze dvou krasavic. Ty nejprve v tichosti přečetly zadání, pak na kalkulačkách zkontrolovaly, jestli sedí součty (což vůbec nebylo předmětem úkolu) a zbytek vyměřeného času strávily špitáním o tom, kde se nejlíp paří a které butiky mají zrovna výprodej. Předpokládám, že tato dvojice obstála podle našeho finančního ředitele ze všech nejlépe.

Poslední “hra” spočívala v tom, že nás rozdělili do dvou týmů. Dostaly jsme jakousi účetní závěrku, ze které měla každá skupina vybrat to nejdůležitější a udělat z toho prezentaci pro investory, které představovala výběrová komise. Měla jsem to štěstí, že jsem byla ve skupině s Arankou. Ta chtěla dělat úplně všechno. Od analýzy dat, přes přípravu prezentace až po mluvení před investory. To se bohužel nelíbilo personalistkám, a tak změnily zadání a rozhodly, že každá skupina si musí vybrat svého oponenta. Naše skupina (z neznámého důvodu) zvolila za oponentku jednohlasně Aranku, která to ovšem brala jako velkou poctu. Myslím, že Aranky by bylo na místo asistentky škoda. Ta by měla kandidovat rovnou na prezidentku zeměkoule. Když vypršel čas na přípravu, jedna z modelek v naší skupině nabídla, že ochotně odprezentuje výsledky, ke kterým došly ostatní členky týmu. Aranka se ale nenechala dlouho pobízet, vyvracela všechno, k čemu jsme dospěly, a na krasavici bylo jasně vidět, že má slzy na krajíčku. Když skončila i druhá skupina, do jejichž výkladu Aranka rovněž zasahovala, ačkoliv ji o to nikdo nežádal, odebrala se komise obřadně na chodbu. Když se vrátili, přečetla jedna z personalistek jména osob, které postupují do druhého kola. Překvapivě, Aranka mezi nimi nebyla. Zatímco se ostatní kandidátky tiše vytrácely, Aranka ztropila takovou scénu, že se celý barák otřásal v základech. Jak jen jsme si mohli dovolit jí, Aranku Zvonečkovou, vyřadit hned v prvním kole. Ječela, že je to diskriminace a že to jen tak nenechá. Jestli byla pravda aspoň polovina z toho, co mi navykládala o přestávce, má se naše firma na co těšit. Ta má konexe takové, že si od nás brzo ani pes kůrku nevezme.

Nevím, jestli podnětem byl Arančin výstup, nebo to, že jeden nejmenovaný manažer řekl šéfce sekretariátu, že je “neschopná tlustá kráva”, ale ještě ten den odpoledne poslal generální ředitel všem zaměstnancům hromadný email. Ve zkratce v něm stálo, že jakákoliv diskriminace, ať už na základě pohlaví, věku, rasy, původu či tělesných proporcí, je v naší firmě nepřípustná, a pokud by byla zjištěna, bude potrestána okamžitou výpovědí. Chvíli jsem na ředitelův text zírala a zvažovala, jestli si dělá srandu, nebo to myslí vážně. Upřímně řečeno, všichni ve firmě věděli, že právě ředitel je ukázkovým případem sexisty. Naštěstí ředitel omylem přidal mezi adresáty emailu i investory a nejmladší z nich odpověděl za nás za všechny. Jeho reakce byla krátká a výstižná: “WTF^1?”.

1 Angl. zkr.; velmi volně přeloženo: Ne zcela jsem porozuměl tvému sdělení. Můžeš mi ho prosím ozřejmit?

MIKULÁŠ

Přišoural se prosinec a s ním taková ta tklivá nálada Vánoc, kdy máte chuť být se svými blízkými. Přestože nás obchody masírovaly reklamními slogany, do spotřební reality mě vrátila až sestra Markéta, když mi čtvrtého prosince volala, že ještě nemá ani jeden dárek, a co jsem prý koupila našim, aby jim nekoupila to samé. Já většinou nakupuju dárky už v průběhu roku, protože děsně nesnáším narvaný obchoďáky a fronty o adventních víkendech. Uvědomila jsem si, že mám vzadu ve skříni, pod hromadou podprsenek schováno i několik dárků pro Petra. Byly to jen nějaké trenky a hra pro jeho PlayStation, ale najednou jsem nevěděla, komu je dát. Dobrá zpráva byla, že jsem o tom uvažovala čistě prakticky a nechtělo se mi při tom bulit, takže už jsem se přes ten náš rozchod přeci jen začínala dostávat.

Pátého prosince přitáhnul jeden kolega z Amsterdamu obrovský pytel perníkových bonbonů a holkám rozdával čokolády ve tvaru prvních písmen jejich jmen. Prý se to tak v Nizozemsku dělá. Jejich Mikuláš přijede na lodi plné čertů, rozdá sladkosti a zase odfrčí. Žádný strašení peklem a slibování, že už budete hodní. Nikdy nezapomenu, jak se moje máma tvářila, když mě dovedla do práce na Mikulášskou besídku a já jí udělala přede všema ostudu, protože jsem byla strachy bez sebe z čerta. Měl blikací oči a chtěl mě narvat do pytle. Ječela jsem jak pominutá a nikomu se nepodařilo mě utišit. Zlatí Nizozemci a jejich tradice. Mojí čokoládovou iniciálu mi sice odpoledne někdo sežral, ale i tak jsem měla radost.

Kolega z Nizozemí se jmenuje Erik. Je to strašný kolohnát, směje se jako kůň a je “ženatý” za chlapa. Občas ho přivede na nějakou firemní akci a to je potom děsná sranda. Jeho manžel se většinou děsně namaže, a pak neví, co by roupama. Naposledy vyškemral od kolegyně, aby mu půjčila kozačky, a pak celý večer cupital po hospodě na jehlách a tančil na stole. Erik u nás pracuje v oddělení marketingu. V reklamně je strašně kreativní a inovativní, ale pro praktický život naprosto nepoužitelný. Nebo lépe řečeno, některé věci považuje za nepodstatné. Například vloni chodil v prosinci v letní bundě a teniskách bez ponožek, protože “zapomněl”, že je zima. A když jsem mu pomáhala zařídit domů internet, povedlo se to až na počtvrté, protože Erikovi se nechtělo sedět doma zrovna ve chvíli, kdy to měli přijít nainstalovat.

Cestou domů jsem potkala dva české Mikuláše. Prvnímu mohlo být tak dvanáct, odlepoval se mu plnovous z vaty a holí omotanou alobalem za sebou nechával cestičku ve sněhové břečce. Šli s ním dva špatně namaskovaní čerti, kteří se dohadovali o tom, jak si rozdělí výdělek za nadílku. Některé děti jsou holt podnikavé. Druhý Mikuláš byl sice chlap jako hora, ale chlast z něho byl cítit na tři metry a opíral se o čerta, který mu nesl berlu a nadával. Vedle nich pajdala postarší žena v bílém, zmalovaná jako kurva a s výstřihem až k pupku. Mezi rudými rty svírala cigaretu a na čele měla přilepenou nesouměrnou hvězdu, podle které se asi mělo poznat, že je anděl. Kam se hrabe čert s blikacíma očima. Potkat tyhle na mámině Mikulášské besídce, měla bych trauma na celý život.

VÁNOČNÍ VEČÍREK

S rozchodem už jsem se tak nějak srovnala a postupně jsem si zvykla vracet se do prázdného bytu, takže jsem se přestala vnucovat na práci přesčas. Ale když za mnou holky přišly, jestli bych jim nepomohla s vánočním večírkem, nemohla jsem odmítnout. Pořád se nechtěly vzdát tematických oslav, aby se ze setkání zaměstnanců nestala obyčejná chlastačka, a tak pro poslední letošní party zvolily podivný název ‚Kouzelné Vánoce‘. Nechaly natisknout pozvánky, které slibovaly kouzelnou atmosféru, kouzelné drinky a program s věštkyní a kouzelníkem.

Vánoční večírek bývá u nás ve firmě jedinou akcí, kam si zaměstnanci smějí přivést manželky, což dává naději, že si ženušky dohlédnou na své manžílky, aby se nezpili jako prasata. Když jsem si uvědomila, že se jedná o “plus one^2” party, byla jsem neskonale vděčná za to, že si jako jedna z organizátorek “nemůžu” s sebou přivést partnera.

2 Angl.; volně přeloženo: „s doprovodem“

Pronajal se velký klub, objednal se moderátor, zamluvil se kouzelník a desetkrát se volalo jasnovidce, jestli opravdu dorazí. Bába smlouvala o výši honoráře, ale nakonec se nechala přesvědčit. Občerstvení měl zajišťovat klub a všechno mělo být magické. Nakonec se z toho vyklubaly obyčejné švédské stoly, jen sem a tam šoupli mezi talíře umělého jednorožce nebo loutku čarodějnice. Naštěstí si nikdo nestěžoval. Pouze jeden vtipálek se přišel optat, jestli jsme nezapomněli opatřit i „kouzelné houbičky“.

Na pozvánce bylo vytištěno tučným písmem, že lidi mají dorazit v “magickém úboru”. Holky očekávaly, že barák bude plný kouzelníků ve fraku, něžných víl kmotřiček a svůdných čarodějek. Skoro všichni zaměstnanci se na to samozřejmě vykašlali. Mohla jsem se o tom přesvědčit z první ruky, jelikož jsem stála u vchodu v černých šatech, ve špičatém klobouku a s umělou kočkou na rameni a předávala těm civilně oděným osobám poukázky na “kouzelný lektvar”, kterým byl obyčejný koktejl na baru dle vlastního výběru. Většině lidí vůbec nedošlo, že mám na sobě kostým čarodějky, a jeden kolega mi dokonce pochválil, že mám pěknou “lišku”. Jediný, kdo dorazil v přestrojení, byl náš finanční ředitel s chotí. On měl pravděpodobně představovat Harryho Pottera a ona Bílou paní. Když však paní ředitelová zjistila, že její garderoba budí u normálně oblečených lidí spíš posměch než obdiv, zatáhla ho do kouta, důkladně ho seřvala, a pak ho donutila, aby se jeli domů převléct.

Druhá kolegyně, co se mnou vítala hosty, byla oblečená do růžových princeznovských šatů a znuděně podávala přicházejícím lidem plastové kouzelné hůlky se slovy “Přeji vám magický večer”. Bohužel ani kouzelné hůlky se neosvědčily. Lidi nevěděli co s nimi. Míchali si s nimi koktejly, napichovali na ně jídlo a jedna z firemních právniček odcházela na konci s šesti hůlkami zapíchnutými do drdolu. Sama si je tam všechny určitě nenastrkala.

Jasnovidka dorazila s hodinovým zpožděním. Kopla do sebe dva rumy s colou, aby se jí lépe věštilo, a pak si na odlehlém stole rozložila ubrus bohatě zdobený magickými symboly, zapálila svíčku, naleštila křišťálovou kouli a začala míchat karty. Nejdřív si jí nikdo nevšímal, ale se vzrůstajícím obsahem alkoholu v krvi se u ní začala tvořit dlouhá fronta dam a dívek, toužících dozvědět se svojí budoucnost. Původně jsem měla v plánu se k nim přidat, ale když k nám přiběhla ubrečená kolegyně Eliška, že jí babizna vyčetla z karet, že nesmí během následujících dvou let otěhotnět, jinak se jí narodí retardované dítě, rozhodla jsem se zůstat v blažené nevědomosti. Fakt můžou kartářky říkat takovéhle hrůzy?

Kolem desáté dorazil houf lidí, jejichž jména nebyla na seznamu hostů. Když jsme se jim snažili vysvětlit, že večírek je jen pro zvané, jeden z nich vytáhl mobil a krátce s někým telefonoval. V mžiku přiběhl generální ředitel a ječel na nás, že jsme neschopné husy, když nevíme, že to jsou jeho přátelé, načež je uvedl dovnitř. Po chvíli se objevila doruda vytočená hlavní organizátorka. Řekla nám, že jí ředitel seřval a oznámil, že s vánočními prémiemi nemá letos počítat. Tím pádem už jí bylo jedno i to, jestli cena večírku překročí svůj rozpočet a není potřeba vítat hosty, když dovnitř může kdokoliv. Postavila místo nás ramenatého vyhazovače a já i růžová princezna jsme měly dovoleno jít se bavit.

Nejdřív jsem ze sebe demontovala kočku/lišku, a pak letěla na záchod, protože jsme se nemohly hnout od vchodu a já už minimálně hodinu myslela, že prasknu. Přiznám se, že mě tam trochu zaskočila kolegyně Jaruška, která bosá a polonahá klečela na zemi u umyvadel a máčela si svršky v nažloutlé kaluži na zemi. Nejdřív mě napadlo, že trochu přebrala a v opilosti má exhibicionistické sklony, ale pak mi plačky vysvětlila, že jí z kabelky vypadl strašně drahý parfém a ona se škodu snaží zmírnit tím, že nechá roztok nasáknout do svého oblečení, kabelky a semišových kozaček. Pomohla jsem jí sesbírat střepy, a pak jsem se uklidila do kabinky.

SETKÁNÍ PO LETECH

Než jsem stihla z ostatních sekretářek vytáhnout, o co všechno jsem při vítání hostů přišla, byla půlnoc a moderátor žádal o klid. Na pódium se dopotácela chlastem nebo věštěním znavená jasnovidka s generálním ředitelem. Ředitel poděkoval všem za účast a popřál klidné prožití svátků. Vědma pronesla monolog o tom, jaké slaví se svými schopnostmi úspěchy a nezapomněla třikrát zopakovat svůj telefon a internetové stránky, kdyby náhodou někdo zatoužil po věštbě v soukromí. Pak vyzvala ředitele, aby z balíčku vytáhl pět karet, a četla z nich osud firmy pro následující rok. Když však začala tím, že naší milovanou společnost čekají krušné časy a v létě pravděpodobně bude zápasit o přežití, řediteli ztuhl americký úsměv na rtech a moderátor se snažil co nejrychleji dostat babu z jeviště. Chvíli se bránila, ale pak se nechala nalákat na láhev vodky. Na její místo nastoupil kouzelník, který tahal kytky z klobouku, dělal karetní triky, zatloukal si hřebíky do hlavy, lovil mince lidem za ušima a na závěr narval naši hlavní účetní do krabice a přeřízl ji pilou. Bohužel se mu ji pak zase podařilo spojit. Pak se uklonil a zmizel. Zmizel na druhou stranu baru, kde vyžadoval honorář na dřevo.

Následovala ohnivá šou barmanů, která spočívala v tom, že si dva pikolíci svlékli trička, postavili se doprostřed potemnělého tanečního parketu, žonglovali s lahvemi a čekali, až budou mít pozornost všech. To se podařilo až ve chvíli, kdy jednomu z aktérů došla trpělivost, a zařval na kolegy, že dokud šou neskončí, nemají nikomu nalévat. Trik zafungoval. Všechny oči byly náhle upřeny na umělce, kteří si pohrávali s ohněm. Jednak fakticky (plivali plameny na všechny strany), jednat přeneseně, jelikož se nedalo odhadnout, jak dlouho hosté vydrží bez přísunu alkoholu. Naštěstí jim po několika málo minutách došla “munice”, takže k lynčování nakonec nedošlo. Několik lidí ze slušnosti zatleskalo a bylo po všem.

Po skončení vystoupení jsem si všimla, že v klubu začalo být nějak těsno. Když zaměstnanci zjistili, že u vchodu vlastně nikdo nehlídá, začali obvolávat svoje známé, aby se přišli zadarmo zpráskat. Hlavní organizátorka seděla na baru s nakrknutou věštkyní a panákovaly na účet podniku. Pomocnice zoufalé z toho, že pomalu začalo docházet jídlo, k ní chodily pro radu, ale ona jim řekla, ať seženou taxíka pro paní čarodějnici, teda vlastně vědmu, a o nic víc se nestarají, protože nikdo nemůže tušit, kdo z těch lidí jsou ředitelovi kamarádíčci.

Napadlo mě, že bych toho mohla využít a nenápadně zmizet, a tak jsem se nabídla, že pro paní umělkyni taxík opatřím. Když jsem jí táhla stále rostoucím davem, baba se mi dvakrát ztratila, a pak jsem jí vždycky našla na baru s dalším panákem v ruce. Na třetí pokus se mi jí podařilo dotáhnout až ven a téměř násilím jí narvat vedle taxikáře. Než se auto rozjelo, podívala se na mě smutným pohledem a artikulovala něco jako: “Dneska to zase nevyjde, holčičko.”

Babizna jedna! Kdo se jí prosil o názor?!

Chtěla jsem co nejrychleji zmizet. Prodírala jsem se houfem lidí zpátky dovnitř. Jen si vezmu věci a pryč. Ale najednou se všechno změnilo. Koutkem oka jsem zachytila něco, co mě donutilo zastavit. Byl tam on. Dušan. Kluk, kterého jsem střídavě milovala a nenáviděla celou střední školu. Pan dokonalý, který podle mě ani nezaznamenal mojí existenci. Víc než deset let jsem ho neviděla a teď tu najednou stál a jeho kouzlo na mě pořád působilo, i když mu trochu prořídly vlasy a pod kravatou se mu začínalo rýsovat bříško. Nutno podotknout, že za ta léta jsem zjistila (lépe řečeno jsem sama sebe přesvědčila), že Dušan mně přitahuje pouze a jenom fyzicky. Jinak to byl buran, hulvát a náfuka. Ale jakmile se usmál, tála jsem jako jinovatka a při pohledu na jeho mohutnou postavu jsem si přála, aby si mě odtáhl do svého brlohu a praštil tam se mnou o postel. Nebyl to vyloženě krasavec, ale měl všechno, co na mě zabírá. Víte, co mám na mysli? No a tak teď tu Dušan stál a já na něj zírala jak opařená a on si mě všimnul. Usmál se, změřil si mě od hlavy až k patě, a pak zase zpátky nahoru, což normálně považuju za důkaz toho, že chlap bere ženskou jen jako maso. Ale tentokrát jsem se zahihňala jako obyčejná blbka, zakroutila jsem zadkem a mrkla na něho jako koketa ve filmu. Nevím, co to do mě vjelo, ale najednou jsem měla pocit, že nemám co ztratit. Zubila jsem se od ucha k uchu a čekala, co udělá. A co udělal? Chytil se na udičku. Dušan… ztělesnění mých erotických představ… se proplétal mezi lidmi a mířil přímo ke mně. Cítila jsem se jako bohyně.

Zastavil těsně u mě. Podíval se mi zpříma do očí, usmál se, až se mu udělaly ve tvářích ty dva krásné ďolíčky, a zeptal se: “Neznáme se odněkud?”

Buď jsem se za těch deset let tolik změnila, nebo jsem měla pravdu  a on během školy vůbec nezaznamenal, že s ním chodím do třídy. Nepropadat negativním myšlenkám! Dneska jsem krásná přitažlivá čarodějka. Špeky mám pevně stažené korzetem, prsa vyhnaná nahoru a rozparek do půlky stehna. Očividně si mě Dušan konečně všimnul. Škoda, že mě nenapadlo převlíknout se za čarodějku už před lety.

“Třetí lavice u okna vlevo,” zašeptala jsem mu do ucha a culila se jako tele.

Chvíli si mě nechápavě prohlížel, ale pak mu najednou svitlo. Vzpomněl si. Vzpomněl si na mě.

“No nééé! Heleno?! Heleno, jsi to ty?”

Pamatoval si dokonce i jméno. Zázrak. Nevěřila jsem vlastním uším.

“Co se to s tebou stalo? Vypadáš… Vypadáš skvěle,” chválil mě.

Nakrucovala jsem se před ním a užívala si nečekaně objevené sebevědomí. Najednou jsem zapomněla, že jsem se chtěla tiše vytratit. Líbla jsem ho na obě tváře a opáčila, že ho ráda vidím.

“Co ty tu vlastně děláš?” zeptal se.

“Vlastně pracuju. Pomáhala jsem kolegyním organizovat tenhle večírek, ale nějak se to vymklo. A ty?”

“Volal mi kámoš, že se tady rozjíždí nějaká party s otevřeným účtem, ať rychle přijedu. Tak jsem tady.”

Ha ha! Z hrdiny mých dívčích snů se stal vyžírka, co objíždí večírky grátis. Ale pořád mu to strašně slušelo. Nabídl mi rámě a odvedl mě na bar, kde se zeptal, na co mě může pozvat. Sice mě hned napadlo, že se pozvání nepočítá, když nebude útratu platit, ale nehodlala jsem se o tom hádat. Zabrali jsme si dvě místečka na rohu a vzpomínali na staré časy. Pořádně mě zarazilo, že si toho Dušan pamatoval tolik ze školy. Žila jsem v domnění, že mu v hlavě zůstanou jen všechny ty nány, co mu vlezly do postele, a možná snad nějaký zážitky ze školních exkurzí, ale on si pamatoval skoro všechno.

Dokonce vytáhnul i několik historek, ve kterých jsem figurovala. Upřímně řečeno bych možná byla radši, kdyby některé z nich vytěsnil. Hlavně tu, kdy jsem údajně ráno přiběhla do třídy s očima na vrch hlavy a křičela jsem: “Holky, mám to za sebou,” a všem bylo hned naprosto jasný, o čem je řeč. Jenže tahle epizoda se vůbec netýkala mě, ale spolužačky Jany z první lavice, která skutečně cítila potřebu se s námi podělit o to, že jí přítel konečně připravil o věneček. Snažila jsem se Dušanovi vysvětlit, že se nejednalo o mě, ale přeci jen už se připozdívalo a moje přesvědčovací schopnosti byly poněkud omezené. Dokonce jsem mu neprozradila ani to, že se pak o přestávce všechny holky sešly na záchodě, kde nám Jana popisovala detaily a my se pak tajně shodly na tom, že pannou možná pořád ještě je a její kluk asi nedával pozor při hodinách biologie člověka.

DUŠAN

Když jsme probrali všechny vzpomínky na školu, přišel na řadu další život. Dušan vystřídal několik univerzit. Jelikož pocházel z podnikatelské rodiny, měl vždycky pocit, že k vydělání peněz vzdělání zas až tolik nepotřebuje. Jeho studium vlastně představovalo jednu velkou cestu kolem světa, ze které si občas odskočil na zkoušky, které většinou dělal s odřenýma ušima na třetí pokus. Jednoho krásného dne, ale naštěstí jeho otci došla trpělivost. Zablokoval synáčkovi přístup k bankovním účtům a oznámil mu, že dokud před jeho jménem nebude vysokoškolský titul, nechce ho vidět.

Matinka sice synáčka umřít hlady nenechala, ale pro Dušana to byl kopanec, který potřeboval.

Dostudoval, postavil se na vlastní nohy a teď je ředitelem pobočky mezinárodní banky. Trošku jsem četla mezi řádky, že rodiče měli prsty jak v dokončení vysoké školy, tak ve výběrovém řízení na ředitele banky, ale nechtěla jsem zpochybňovat jeho slova. Nebo jsem si spíš nechtěla zkazit šanci na to, aby se naše shledání vyvíjelo tím správným směrem.

Pak spontánně přešel na soukromé vztahy. Už se stihnul oženit i rozvést. Manželka neměla pochopení pro to, že chlap je jako dravý pták, co potřebuje svobodu a občas roztáhnout křídla. Ačkoliv bych normálně byla jednoznačně na straně manželky, při pohledu na Dušanovy svaly v těsné košili jsem zatoužila mu dát svobodu a nechat ho roztahovat cokoliv bude chtít. Soucitně jsem přikyvovala, zatímco si jeho silné prsty pohrávaly se sklenicí koňaku. Byla jsem vzrušená a alkohol postupně odbourával všechny moje zábrany. Seděli jsme blíž a blíž a Dušan dál sypal z rukávu svoje úspěchy a výhry a já mu visela na rtech a doufala, že už se konečně přestane chvástat a dá mi pusu. Dávno mi došlo, že ten hezoun přede mnou je pořád stejný namyšlenec, i když se na první pohled zdálo, že z něj vyrostl chlap. Kupodivu jsem vůbec neměla výčitky z toho, že ho skutečně vnímám jako ryze sexuální objekt. Podobně jako většina chlapů vnímá hezký holky. Chtěla jsem zjistit, jestli by to bylo tak intenzivní, jak jsem si vysnila. Ten večer jsem chtěla být zlobivá. Jedna z těch holek, co mu vlezly do postele, ale vyjít z toho jako vítězka.

A pak už jsme byli u sebe opravdu jen kousek a on konečně zmlknul a přiblížil svoje rty k mým. První dotyk. Cítila jsem horký jazyk a neholené strniště. Bylo to luxusní. Vykašlala jsem se na to, co tomu řeknou lidi kolem. Ignorovala jsem pachuť alkoholu v jeho slinách. Chtěla jsem si to užít se vším všudy. Naše ústa zůstávala propojena a já cítila, jak jeho ruka šmátrá po mých šatech. Vzrušení stoupalo, jak jeho prsty pronikaly skrz rozparek a mířily výš a výš. Jeho druhou ruku jsem ucítila na rameni. Něžně mě přejel po holé kůži, a pak pohladil bok. Byla jsem toho plná.

“Chci se s tebou vyspat,” zašeptala jsem.

Obě jeho ruce ztuhly, stejně jako jazyk. Přisátý na moje rty otevřel oči a trochu se oddálil.

“Už od střední se s tebou chci vyspat,” vypadlo ze mě.

Pobaveně se usmíval, nic neříkal. Nehýbal se. Jen si mě prohlížel.

“Jsme oba svobodní a oba na to máme chuť. Jen dnešní noc. Bez závazků,” udělala jsem poslední pokus a začínala tušit, že paní čarodějnice přeci jen měla pravdu.

Odtáhl se. Vzal mojí bradu do dlaně skoro až otcovsky. Dlouze se mi zadíval do očí a řekl, že takhle to u něj nefunguje. Pak zase chvíli mlčel a já se rychle vracela na zem a připadala jsem si jako špinavá ožralá coura, která ze sebe udělala totálního idiota. Měla jsem ho víc poslouchat. Možná bych pochopila, že se změnil, že dospěl, že dostal rozum. Moje sebevědomí bylo to tam a na celé čáře ho válcoval stud, který mi pomohl okamžitě vystřízlivět. Začala jsem se okamžitě omlouvat, že mě to mrzí a že taková normálně nejsem, když z něho najednou vypadlo: “Víš, kdybys shodila aspoň deset kilo, tak by to snad šlo, ale já prostě nejsem na baculky.”

Nemohla jsem tomu uvěřit. Seděl tam a s bolestným výrazem mi oznamoval, že se mnou nechce spát, protože jsem tlustá. Mám pár kilo navíc a on se chová, jako kdybych měla metrák. Debil! Veškeré kouzlo bylo pryč. Chtěla jsem ho zabít. Začala jsem se hystericky smát a nemohla jsem přestat.

“Jsi fakt výborná holka, ale já to tak prostě mám. Jakmile narazím na faldy, tak je po vzrušení.”

Nevěděla jsem, jestli ho mám politovat nebo zfackovat. Bylo to pořád stejný hovado, se kterým jsem chodila do školy. Pořád to byl ten stejný rozmazlený chlapeček, na kterém jediná použitelná věc byla jeho tělo. Bohužel ne dnes a ne pro mě.

“Co kdybysme se dohodli, že zhubneš tak deset kilo a za rok se sejdeme a já ti dopřeju noc, po který tak dlouho toužíš?” navrhnul.

Já se jen culila. Neměla jsem slov.

“Nebudeš litovat. Udělám ti pomyšlení, věř mi. Budeš se cítit jako princezna.”

Co na to říct? Měla jsem v sobě asi tři lahve sektu a samec, po kterém toužím léta, mi nabízel, že mi udělá pomyšlení, pokud ze sebe vyrobím kostlivce. Přišlo mi to v tu chvíli strašně vtipné. Najednou mi v hlavě naskočila myšlenka, že ho nechci nechat vyhrát. Tohle konečně bude dokonalá motivace k hubnutí. Až se příště potkáme, budu jako proutek a milého Dušana pošlu do hajzlu. Anebo se s ním vyspím, a pak ho pošlu do hajzlu.

Nakonec jsem se uklidnila, urovnala si šaty, dala mu kamarádskou pusu na tvář a řekla: “Tak domluveno. Přesně za rok na našem firemním večírku. Já shodím deset kilo a ty mi dopřeješ nejluxusnější noc mýho života.”

“Domluveno,” mrknul a do tváře se mu zase vrátil šibalský výraz.

Pak jsem odkráčela na záchod, kde jsem se asi na dvě hodiny zamknula v kabince a střídavě zvracela a brečela, jaká jsem kráva. Společnost mi dělal jen Jaruščin parfém, jehož kaluž nadále zasychala u umyvadel. Takovýhle ponížení jsem fakt ještě nikdy v životě nezažila.

Když jsem se konečně odhodlala vylézt, ze stolů už zmizely poslední jednohubky a barmani nemohli nabídnout víc než nealkoholické pivo. Sál se začal vylidňovat. Hlavní organizátorka seděla pořád na své barové židličce a nenávistně pozorovala odcházejícího ředitele. Pak začala probouzet chrápající opilce a vyhazovat postavy motající se po parketu. Já jela domů taxíkem. Nočními autobusy bych to tentokrát asi nezvládla. Vklouzla jsem do peřin a usínala s myšlenkou na to, jaký je Dušan hajzl, zatímco jsem pořád cítila jeho horké rty na svých.

POSLEDNÍ ROZLOUČENÍ

Zážitek s Dušanem byl dobrý k jedné jediné věci. Uvědomila jsem si, že jsem se konečně smířila s rozchodem s Petrem. Nejdřív jsem mu napsala dlouhatánskou textovku, a pak jsem ji zase smazala a jednoduše vytočila jeho číslo. Vzal to hned na druhé zazvonění.

“Prosím?” ozval se mírně naježeným tónem.

“Ahoj. Jak se máš?” vypadlo ze mě.

“Dobře! Proč voláš?” odbyl mě.

Trochu mě to zamrzelo, ale pokračovala jsem neutrálním tónem: “Jen jsem se chtěla zeptat, kdy mi vrátíš klíče od bytu?”

“Chtěl jsem si je ještě nechat kvůli poště a tak,” blekotal.

“Už bych je chtěla zpátky. Poštu ti když tak přepošlu,” nenechala jsem se zviklat.

“OK. Kde ti je mám nechat?” zněl jako, že mu to je úplně jedno.

“Co kdybys mi je normálně přinesl domů?” snažila jsem se pokračovat mile.

Chvíli byl ticho.

“Heleno, o co ti jde?” zamumlal zmateně.

“O klíče od mýho bytu,” snažila jsem se dál mírumilovně. “Nechci, aby se někde válely.”

“Není to zas nějakej tvůj bláznivej plán?” zeptal se pochybovačně.

Idiot! Jaký plán ho asi napadl? Že bych ho po tom všem mohla chtít svádět? Nebo že mě najde oběšenou na lustru? Domýšlivej parchant!

“Ne. Neboj. Jen chci ty klíče,” pokoušela jsem se udržet emoce na uzdě.

“Fajn. Tak kdy ti je mám přinést?” zeptal se nakonec.

“Můžeš v pondělí večer?” navrhla jsem.

“OK. Hodím ti je tam kolem sedmý,” zabručel.

“Domluveno. Díky. Měj se.”

Ukončila jsem hovor dřív, než stačil něco dodat. Ještě by si mohl začít chtít klást nějaké podmínky. Přišel čas uzavřít jednu kapitolu života a nejjednodušší bylo to udělat rychle, jako když se strhne náplast. Trošku to zabolí, ale je to hned pryč.

Celou neděli jsem strávila uklízením a hledáním posledních věcí, které po Petrovi v bytě zůstaly. Nakonec jsem se rozhodla zbavit i dárků, které jsme během vztahu dostali společně. Všechno jsem pečlivě zabalila a narovnala do dvou velkých tašek. Postavila jsem je do předsíně, abych na ně v žádném případě nezapomněla.

V pondělí večer jsem si vzala nové šaty a decentně se nalíčila, aby Petrovi bylo jasné, že bez něho nestrádám. Něco mě přinutilo nacákat na sebe pořádnou sprchu parfému, který Petr vždycky nesnášel. Říkával, že když cítí tu vůni, vybaví se mu těla v márnici zasypaná přezrálým ovocem. To kvůli němu jsem ho přestala používat, ale teď už mě jeho názor nezajímal. Nebyl to ani žádný pokus o to, abych mu dělala naschvály. Jen jsem si označila svoje teritorium, jako to dělají zvířata. Můj byt, moje pravidla.

Dorazil s patnáctiminutovým zpožděním. Nejdřív zašramotily klíče v zámku, pak ale nejdřív zaťukal, než odemknul úplně. Stála jsem dva metry od něho a pokoušela se o neutrální úsměv. Trochu zhubnul a působil unaveně. Jeho nová přítelkyně mu asi dávala zabrat.

“Ahoj,” řekla jsem klidně a dál očima zkoumala, co se na něm změnilo.

“Ahoj,” odpověděl a tvářil se trochu jako malý kluk, kterého načapali při krádeži bonbonů.

Zůstal stát mezi dveřmi. Nebyl schopný se mi podívat do očí. Srab! Po pár vteřinách trapného ticha, jsem sebrala ze země tašku plnou posledních vzpomínek na náš vztah. Podala jsem mu ji a řekla: “Ještě jsem tu našla nějaký tvoje věci.”

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jedna z vás.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.