Jiří Pehe

Průsečík

PROSTOR

© Jiří Pehe, 2017

© PROSTOR, 2017

Cover picture © shutterstock/isifa, 2017

ISBN 978-80-7260-366-4

Thea, má žena, mě nejen přivedla na ostrov Vieques,
který hraje v této knize jistou roli, ale byla mi oporou
i inspirací při jejím psaní. Tuto novelu jí s vděčností věnuji.

I

Když se mi zdál poprvé, zanechal ve mně ten sen neklid. Pocit provinění. Zmatek. Nepomáhalo, když jsem se snažil jeho obsah zapomenout nebo se přesvědčovat, že nejde o realitu. Už tehdy, hned napoprvé, ač byl děj toho snu zatím jen neurčitý, v něm bylo něco hrozivého. A hlavně: zasel v mojí mysli obavu, která začala klíčit. Našeptávala mi, že se ke mně nějak vztahuje, jakkoliv se to zdálo být na první pohled absurdní.

V tom snu jsem se ocitl ve velkém městě. Neznal jsem tehdy ještě jeho jméno, nepoznával jsem konkrétní místa, ale uvědomoval si, že město je jaksi vzdušnější, zelenější a celkově modernější než Praha.

Kroužil jsem okolo návrší. Měl bych říct okolo „podivného“ návrší, protože se zdálo být umělé. Prostě kopec vybudovaný lidmi.

Pokrýval ho park. Bylo léto, stromy se zelenaly, listy pohyboval mírný vánek. Kráčel jsem tím rozlehlým parkem, do mírného kopce. Pak se kopec zlomil a já uviděl skrze zeleň domy.

Bylo to právě v tom okamžiku, kdy jsem se poprvé lekl. Neprobudil jsem se vzápětí, jak to při úleku ve snech bývá. Naopak, skoro jako kdybych ani skutečně nespal!

A i všechno, o čem se mi zdálo, jsem si později pamatoval tak jasně, jako by to byla skutečnost. I proto mě i v bdělém stavu pak dlouho pronásledoval neklid, jímž mě pohled na ty domy naplnil.

Věděl jsem, že se tam v minulosti něco stalo. Souviselo to se mnou a bylo to něco velmi temného, hrozivého. Něco, co bych nejraději hned zapomněl.

Neměl by ses k tomu přibližovat, říkal jsem si ještě ve snu. Zastav se, jdi zpět, zapomeň, že jsi tady byl. Protože jenom když na tohle místo zapomeneš, když ho úplně vypudíš z mysli, zmizí i to, co tě s ním nějakým hrozivým způsobem spojuje.

Šel jsem ale dál a moje panika narůstala. Parkem jsem dokráčel až na vrchol toho zdánlivě umělého návrší a měl nyní dobrý výhled na řadu domů před sebou. Obyčejných obytných domů. Moderních, čistých. Z návrší bylo vidět, že tvoří čtverec, přes střechy bylo možné zahlédnout obrys nádvoří.

Věděl jsem, že jsem tady už byl. Že ty domy dobře znám. Že dokonce přesně vím, co je na tom nádvoří, i když odsud, z návrší, dovnitř nevidím. Viděl jsem vnitřním zrakem, že jsou tam garáže sloužící obyvatelům domů. Některé v podobě pouhých přístřešků, ale také několik zděných buněk s garážovými vraty. Okolo stromy, po zdech několika garáží se šplhá břečťan.

V minulosti jsem se na ně často díval. Z jakéhosi okna, v jednom z těch domů. Důvěrně jsem znal pohled na jejich střechy, měl jsem zapsáno v paměti, že za vnější stěnou zděných garáží je úhledně vyrovnaná řada popelnic a kontejnerů na třídění odpadu.

Ve snu jsem pořád ještě stál na vrcholku toho mírného kopce, neodvážil jsem se pohnout. Ale přesto jsem viděl to nádvoří skoro tak přesně, jako bych byl uvnitř. A vybavoval jsem si stále více detailů. Věděl jsem, že i při pohledu z nádvoří jsou domy úhledné, fasády vymalované pastelovými barvami, z balkonů visí muškáty. Některé zdi jsou porostlé psím vínem.

Moje pozornost se na dálku, z onoho místa, na němž jsem stál a odkud jsem vše pozoroval, zaměřila na jeden z konkrétních garážových přístřešků. I jeho přesná podoba byl jen obraz v mojí mysli, protože z návrší jsem to vše nemohl vidět.

A jakmile se moje mysl té garáže dotkla, projel mnou úlek. Udělal jsem strašnou chybu, že jsem sem přišel, říkal jsem si. Už svojí přítomností tady, po těch letech, přivolávám pozornost. I když jsem nevěděl, k čemu vlastně. Přesto jsem se bál, že si mě někdo určitě všimne. Obrátil jsem se a běžel.

Bylo jasné, že tím k sobě jen přivolávám pozornost, ale úlek se změnil v děs. Proběhl jsem až k ulici na druhé straně návrší, pak zabočil do jedné z menších uliček. Celou dobu jsem byl přesvědčený, že mám někoho v patách. Úzkost sílila, až jsem skoro nemohl dýchat. Teprve pak, lapaje po vzduchu, jsem se konečně probudil.

Byl jsem ve své posteli v pražském bytě. Posadil jsem se. Srdce mi zběsile tlouklo, pyžamo bylo úplně propocené.

Ulevilo se mi, že jsem zpátky ve známém světě, ale zároveň jako bych se úplně neprobudil. Pořád jsem se bál. Měl jsem neodbytný pocit, že jsem něco spáchal, že za chvíli zazvoní zvonek a za dveřmi budou stát policisté.

Co to, proboha, bylo? Nikdy jsem v tom místě přece nebyl, opakoval jsem si. Ani to město, nebo ta část města, v níž se sen odehrával, mi nebylo nyní, v bdělém stavu, povědomé. Jak jsem ale mohl to místo tak přesně znát?

Sen se postupně vzdaloval, odplouval, až jsem byl zcela probuzený. Přesto se všechno nevrátilo do běžných kolejí.

Noční můry máme čas od času každý, ale když se z nich probudíme, po chvíli si plně uvědomíme, že si náš mozek ve spánku jen představoval nějaký příběh, popřípadě útržky příběhů, které si sestavil bůhví z čeho. Že to vše nedává smysl.

Jenže já se nemohl zbavit, ani už plně bdělý, pocitu, že se ten sen nějak vztahuje k mojí skutečné minulosti.

Bylo to samozřejmě absurdní. Utrpěl jsem kdysi úraz při automobilové nehodě, byl jsem na čas dokonce v kómatu, ale svoji minulost jsem si až na tu několikaměsíční přestávku pamatoval souvisle. Už od okamžiku, kdy se mi v mysli vynořuje první vzpomínka z dětství.

Na mojí životní dráze nebylo navíc nic výjimečného, až na tu nehodu, o které ještě bude řeč. Žádné složité zákruty. S rodiči jsem žil jako dítě v malém městě v jižních Čechách, pak, těsně po sovětské okupaci, jsme se přestěhovali do Prahy, kde rodiče získali byt výměnou za náš rodinný domek. To už jsem studoval na gymnáziu. Zajímaly mě dějiny umění, otec byl ale po invazi vyloučen ze strany. Neměl jsem šanci, že mě na Karlově univerzitě na studia dějin umění přijmou. Naštěstí mám nadání na matematiku, na Vysokém učení technickém se na kádrový profil tolik neohlíželi.

Vystudoval jsem architekturu, stal se ze mě na patnáct let projektant mostů. Po roce 1989 jsem o projektování mostů začal učit. Vlastně tak trochu proto, abych se na škole mohl zároveň věnovat i dějinám architektury. Tedy vlastně jedné oblasti dějin umění, které mě kdysi tak zajímaly. Dotáhl jsem to až na docenta.

Terezu jsem potkal ještě na studiích, studovala práva. Seděli jsme vedle sebe náhodou při koncertu ve studentském klubu, dali se do řeči. Blondýnka, bystré modré oči. V argumentaci mnohem rychlejší než já, občas trochu ironická. Nemohl jsem ji pustit z hlavy, za dva dny ji vyhledal na její koleji. Souhlasila, že si se mnou vyjde. Tak to všechno začalo. Náš společný příběh.

Vzali jsme se hned po studiích a bydleli v bytě mých rodičů, kteří se odstěhovali zpět na venkov.

Nic pozoruhodného na tom životním příběhu nebylo. Nic, o čem by se dal natočit film nebo napsat kniha. Děti jsme neměli, takže nám zbývalo dost času i peněz na cestování. Ano, hodně jsme cestovali. I když před rokem 1989 jen do jiných zemí sovětského bloku.

Občas jsem si říkal, že je můj život podobný těm čarám, které rýsuji, nebo výpočtům, které provádím. Vše musí držet přesně pohromadě, nikde není místo pro chybu. Špatně vypočítaná stavba se může zřítit, špatně nakreslený most spadnout.

O Tereze jsem od počátku věděl, že se do mého životního plánu perfektně hodí. Byla spolehlivá, předvídatelná, milující. Chyběla jí nějaká hluboká vášeň. Neměla žádné koníčky nebo záliby, které by ji ovládaly. A to mi vyhovovalo.

Ani nevím, kde jsem v jednom bodě tohoto vesměs nudného života našel odvahu začít si s Karlou. Bylo mi skoro čtyřicet, padl komunistický režim, všude voněla svoboda. Najednou se zdálo, že to, co mě a Terezu drželo pohromadě, není tak pevné. Ne, neříkám, že Karla byla nějaká chyba v mém životním plánu, v mých výpočtech. Prostě se udála. Samotného mě to překvapilo. Vždyť skoro nic v mém předešlém životě se neudálo jen tak samo od sebe.

A navíc: i při vší předvídatelnosti našeho společného života můj vztah s Terezou nebyl úplně všední. Zejména v bývalém režimu jsme na sebe hodně spoléhali, náš vztah byl takovou malou pevností proti němu. Říkali jsme si, že když už musíme žít obklopeni tím vším, celou tou absurdností reálného socialismu, budeme mít alespoň svůj svět. Neměli jsme moc přátel, vystačili jsme si navzájem.

Tereza pracovala jako podniková právnička v jednom potravinářském podniku. Zásluhou jejích známostí jsme měli dost možností opatřit si občas i luxusnější zboží. Ne, nežilo se nám ani v tom ohavném režimu úplně špatně. Možná jsme občas cítili, že naše životy, náš vztah, jsou poněkud všední, ba nudné. Ale nebránili jsme se tomu. Předvídatelná každodennost fungovala jako obrana proti režimu.

Pak se ale režim zhroutil. Byl jsem známý jako úspěšný projektant, který už dříve příležitostně přednášel. Dostal jsem nabídku, abych šel v nových poměrech učit. Přednášel jsem o projektování mostů, ale učil jsem příležitostně i dějiny architektury. Škola navíc nebyla proti tomu, abych spolupracoval s nějakou projektovou kanceláří. Zdálo se, že je to jen logické pokračování jasně narýsované přímky mého života.

Uniklo mi ale, že společnost se neposunula o krok vpřed v logice toho, co bývalo, ale spíše ukročila stranou a vydala se novým směrem. Moje kariéra následovala ten úkrok, nový směr. I Tereza se posunula, pracovala v advokátní kanceláři, připravovala se na advokátské zkoušky, začala vydělávat hodně peněz. Zdánlivě nic nevybočovalo z předvídatelné trajektorie. Vždyť to všechno jsme si v nových poměrech zasloužili, myslel jsem si. Ale šlo jen o zdání.

Ta trajektorie se spolu s poměry zakřivila, ohnula. Jako světlo v blízkosti objektu s velkou gravitací. Přímost mojí životní přímky se stala relativní, aniž bych si toho včas všiml.

Relativita se do zdánlivě předvídatelné budoucnosti vloudila právě v podobě Karly. Nenápadně. Nemělo jít přece původně o nic jiného, než abych jí pomohl s jednou kapitolou její diplomové práce.

Jenže Karla, stejně jako celá ta rodící se nová doba, měla silné gravitační pole. Už po několika setkáních jsem věděl, že z něho jen tak neuniknu.

Jistě: leckdo by mohl odbýt vztah s ní jen jako banalitu. Relativně úspěšný muž těsně před čtyřicítkou, jemuž se najednou otevírají nové možnosti, ztratí kontrolu nad sebou samým, a začne si s mladou, pohlednou studentkou. Krize středního věku, i když v jakémsi opačném gardu, protože s Karlou jsem si nezačal, abych si kompenzoval pocit neúspěchu nebo vyčerpanosti, ale protože to nějak patřilo k mé nově se rodící cestě vzhůru, která souvisela se změnou společenských poměrů.

Od počátku to bylo mnohem víc než jen malá výchylka, která se stane a pak rychle napraví, což mě děsilo. Možná tolik nevadilo, že v přítomnosti Karly se celý můj předešlý život jevil jako šedý, protože já si tu šeď přece pěstoval. Problémem bylo, že ta šeď se najednou jevila jako něco, co mě svazuje, možná odpuzuje.

Aniž by to vyslovila, Karla ve mně vzbuzovala podezření, že jsem si svůj dosavadní život vyprojektoval nikoliv jako něco bytostně mého, ale jen jako něco kolem mě. Jako obranou hradbu proti systému, který se vám snažil dostat pod kůži, který vás ponižuje. A že tu stavbu už nepotřebuji.

Což mělo neblahý vliv i na můj vztah k Tereze, protože ta byla nejdůležitějším pilířem této stavby. I ona se najednou zdála trochu nudná a předvídatelná. Součást té hradby, kterou už tak úplně nepotřebuji.

Karla byla jiná. Poetická, romantická, múzická. Architekturu studovala především proto, že neměla kvůli svojí rodině šanci studovat historii. Po pádu režimu se hned přihlásila na filozofickou fakultu. Přijali ji, ale jelikož už byla v posledním ročníku na Vysokém učení technickém, rozhodla se, že školu dodělá.

Od prvního setkání s ní jsem měl pocit, že mě nebere úplně vážně. Ctila moje znalosti, nechala si poradit, ale zároveň jí občas uklouzla ironická poznámka o mojí upjatosti. I to bylo nové. Nebyl jsem zvyklý na to, že nějaké ženě mohu sloužit jako objekt citového zájmu a zároveň i pobavení.

Jednou nad skleničkou vína poznamenala, že se chovám, jako bych žil za hradbou. Tenkrát jsem si ještě té hradby okolo sebe nebyl vědom.

Jakou hradbou? chtěl jsem vědět. Ale už jsem tušil, na co naráží. Měla mě už po pár týdnech přečteného. Viděla muže, který si vybudoval kolem sebe opevnění, aby mohl přežít, který ale, a tím vlastně otevřela dveře našem vztahu, není už v nových poměrech tak úplně tím, kým si namlouvá, že je. Vlastně neví, kým je. Lákají ho nové věci, probouzí se v něm opět zájmy, které během normalizace potlačil. Potřebuje někoho, kdo by mu dal směr.

Co já vím, možná to byl jen její způsob flirtování, schválně ve mně vzbuzovala iluze o sobě samém. Anebo opravdu viděla něco, co jsem sám neviděl?

Ne, nechtěl jsem tu svoji životní stavbu za každou cenu bořit. Chtěl jsem nových poměrů využít k jistým změnám, věnovat se kupříkladu vedle projektování i dějinám architektury, ale zároveň už jsem měl v hlavě narýsovanou svoji budoucnost v nových poměrech. Udělám si docenturu, pak možná profesuru, koupíme s Terezou nějaký dům, budeme dál cestovat. Ještě je spousta míst, která jsme neviděli. Karla v tom plánu nehrála žádnou roli.

Až do toho dne, kdy mě pozvala na koncert, kde vystupovali její přátelé, hráči ve filharmonii. I to bylo pro mě nové. Hudbu jsem tehdy skoro zásadně neposlouchal. A ne proto, jak je pro mě typické, že bych ji neměl rád. Ze zcela opačných důvodů. Ze zbabělosti. Pokaždé, když jsem se nechal vtáhnout do soustředěného poslouchání hudby, rozechvělo mě to. Připomínalo mi to, co jsem chtěl jako mladík skutečně být. Umělec nebo alespoň student dějin umění. Při poslechu hudby jsem ztrácel kontrolu nad svými emocemi. A to narušovalo moje přesvědčení, že mám všechno pod kontrolou. Ze stejných důvodů jsem nerad četl romány. Vtahovaly mě citově do příběhů, s nimiž jsem nechtěl nic mít. Bál jsem se jich.

Představení, na které mě tehdy pozvala, byl Sibeliův Houslový koncert. Ten zápas houslového sóla s temným orchestrem. Opakovaně. Neúprosně. Pak to střídání krátkých a dlouhých rytmů ve třetí větě. Tanec smrti, popsal to sám Sibelius. Děsilo mě to. Útočilo na mě z toho téměř nesnesitelné napětí. Ale zároveň, když už jsem to s Karlou prožil, nás to jakýmsi zvláštním způsobem spojilo. Vlastně jsem si právě po tom koncertu plně uvědomil, že ta moje osobní a profesní stavba, která mě chránila před normalizací, se hroutí, že se na povrch dere moje múzické já, které jsem tak dlouho potlačoval.

Stalo se to po koncertu. Věděla dobře, že mě přitahuje. Věděla to od prvního okamžiku, tedy už tehdy, kdy já ještě hrál roli suchého učitele. Neuniklo jí, že si ji ve skutečnosti prohlížím více, než by se k mojí roli hodilo. Že už to, jak mluví, směje se, gestikuluje, ve mně vyvolává zmatek. A pokušení.

Při milování byla vášnivá. To byla pro mě také nová zkušenost. S Terezou to nebylo špatné, určitě ne. Alespoň v tom smyslu, že ji chuť na občasný sex neopustila ani po patnácti letech našeho manželství. Byla to ale spíš rutina. Patřilo to k věci, byl to jeden z kamenů naší společné pevnosti. Příliš mnoho vášně by tu pevnost možná ohrožovalo.

Karla byla výrazným odbočením z dosavadní přímky mého života. A protože jsem neměl s takovými odbočkami zkušenosti, věci se zamotávaly.

Chtěl jsem se s ní po pár týdnech rozejít, kvůli Tereze, ale nešlo to. Bylo to příliš omamné, moje vůle selhávala. Když jsem s ní chtěl strávit noc nebo víkend, musel jsem Tereze lhát. Což byla taky nová zkušenost, protože tu naši pevnost jsem spolu s ní budoval i proto, abych nemusel jako všude jinde v tom prolhaném režimu ustavičně lhát.

Snad jen kvůli bouřlivým událostem těch měsíců, i kvůli tomu, že se plně soustředila na svůj plán stát se advokátkou, mě z ničeho nepodezřívala. Přijala jako přirozené, že musím v nové pozici občas cestovat, účastnit se seminářů, přednášet i mimo Prahu. Když jsme o tom všem jednou mluvili, řekl jsem v žertu, že se bojím, aby mne kvůli všem těm novým povinnostem nezačala podezírat z nevěry.

„Tebe? Ty bys přece nebyl ničeho takového schopen.“

Cítil jsem se zahanbený, ale zároveň se mne to dotklo. I to bylo nové. Ještě před rokem, kdy jsme se schovávali za naším dobře vybudovaným opevněním, bych bral její poznámku jako ocenění. Teď mě ale popudila.

Jak přesně to myslela? Nebyl bych něčeho takového schopen, protože mám zásady, protože ji podle ní příliš miluji, nebo snad proto, že jsem takový suchar? Ví vůbec po těch letech společného života, kdo jsem, co ve mně celou tu dobu dřímalo? Neodvážil jsem se zeptat, mohlo by se jí to zdát podezřelé.

Karla, která na začátku našeho vztahu tvrdila, že jí moje manželství nevadí, se už po pár měsících začala měnit. Začalo to nenápadnými otázkami.

Opravdu mi nevadí, že žiju ve dvou vztazích? Co vlastně říkám Tereze?

Lhal jsem. Ne, ne, vlastně nežiju ve dvou vztazích, můj vztah s Terezou je už jen soužití pod jednou střechou, rutina. Budu to muset řešit. Neřešil jsem ale nic. Nechtěl jsem Tereze ublížit, měl jsem za to, že je na mně příliš závislá.

Až potud to byl banální příběh. Věděl jsem od svých známých, že se do něčeho podobného zaplete spousta mužů. Možná i žen. Jenže já opravdu nevěděl jak dál. Neměl jsem dost síly to s Karlou skončit, neměl jsem ale ani dost síly jít za Terezou a skončit to s ní.

Pak se vše zašmodrchalo ještě více. Někdy začátkem roku 1991 jsem se účastnil v Praze semináře, na který přijelo i několik německých profesorů. Moje němčina byla vždy dobrá, studiem jazyků jsem se soukromě bavil už v bývalém režimu. S Terezou jsme pravidelně jezdili do východního Německa. Několikrát jsme během celé dovolené tam spolu mluvili jen německy.

Na německé kolegy jsem evidentně udělal dojem, nabídli mi spolupráci na jednom projektu. A o několik měsíců později jsem dostal nabídku, abych strávil rok na Technické univerzitě v Mnichově.

Za jiných okolností bych tu nabídku asi zvažoval víc, ale v té chvíli se jevila jako vysvobození. Jako možnost vyřešit moji osobní situaci.

Odjedu na rok do Mnichova, Karla zůstane v Praze, možná tak najdu sílu se od ní odpoutat, možná se ode mne odpoutá ona. Byla mladá, krásná, točili se okolo ní muži jejího věku.

Nabídku jsem přijal po rozhovoru s Terezou. Viděla ji jako moji velkou šanci, kterou mi upřímně přála, i když přiznala, že odloučení pro ni nebude lehké. Teprve když už bylo vše v běhu a do odjezdu zbýval zhruba měsíc, svěřil jsem se i Karle.

Čekal jsem scénu, ale přijala tu zprávu poměrně klidně. Nelíbilo se jí, že jsem se s ní o svém rozhodnutí neporadil. Ale nezpochybňovala moji lež, že jsem navzdory svojí zdánlivě racionální povaze pověrčivý a nechtěl jsem se tedy svěřovat, dokud vše nebude jisté.

„Můžeš jet koneckonců se mnou,“ řekl jsem pak spontánně, bez přemýšlení, jen abych jí ukázal, že to vše nepodnikám, abych takříkajíc utekl. Měl jsem veškeré důvody očekávat, že to odmítne. Studovala už na filozofické fakultě, studium ji bavilo, co by v Mnichově dělala?

Jenže ona k mému překvapení usoudila, že to není špatný nápad! Mohla by studium přerušit, studovat v Mnichově němčinu, možná dokonce najít způsob, jak pokračovat ve svých studiích na tamní univerzitě.

Snažil jsem se vypadat, že mě to těší, vzbudila ve mně ale silný neklid. Nenápadně jsem se pokoušel ji upozornit, jak pro ni taková změna může být složitá. Třeba si to rozmyslí.

Pravdou je, že jsem sám nevěděl, co přesně chci. Vlastně jsem se Karly nechtěl úplně zbavit. A ani Terezy. Jen jsem alibisticky doufal, že se během mého pobytu věci samy urovnají. Z povážlivě pokroucené čáry mého života v předešlém roce se zase stane přímka.

Lichotilo mi navíc, že Karla o mě tak stojí. Nejde přece jen o to, že se může něco nového naučit, ale beze mne by jí bylo smutno, neví, jak by ten rok sama strávila, tvrdila. Navíc to může být naše šance. V Praze by pro mě bylo těžké se s Terezou definitivně rozejít.

Její argumenty se zdály být logické. Třeba je moje manželství s Terezou už opravdu u konce, jen si to nechci připustit, myslel jsem si. Jsem jen zbabělec, nedokážu jí to říct. Když odjedu i s Karlou do Mnichova, budu muset Tereze, ještě než mě bude chtít poprvé navštívit, zavolat nebo napsat, že jsem potkal někoho jiného. Ani se nemusí dozvědět, že ji podvádím už víc než rok.

Popravdě nevím, co jsem si myslel. Žil jsem v hrozném zmatku, svůj život jsem přestal kontrolovat. Zařídím se podle toho, jak se věci budou vyvíjet, říkal jsem si.

A pak zde byla další komplikace, kterou jsem se snažil popírat: Karlu jsem skutečně miloval. Víc, než jsem si připouštěl. Jen jsem si neustále nalhával, že svoje city vůči ní mám pod kontrolou.

Už v minulosti jsem si v duchu opakovaně představoval různé způsoby, jak se s ní rozejít, co jí říct. Nakonec jsem ale pokaždé ztratil odvahu, dokonce si poněkud masochisticky přál, aby nás Tereza jednoho dne přistihla. Vše by se tak vyřešilo samo. Snad.

Tereza ale až do mého odjezdu nic netušila. Dělala právě jakési zkoušky, slíbila, že za několik týdnů přijede. Vezme si dovolenou a stráví ji se mnou v Mnichově. Bude se na to těšit! Nepojala, zdálo se, žádné podezření. Já přitom podvědomě doufal, že způsobí nějakou scénu, něco se stane. Celé se to konečně rozsekne. Nestalo se ale nic.

Rozloučil jsem se s Terezou, která mi pomohla sbalit kufry, v očích slzy. Ještě když jsem v autě zatáčel za nejbližší roh, doufal jsem z jakéhosi důvodu, že se za mnou rozběhne. Zavolá na mne, ať nejezdím. Snad bych byl zůstal, i když zároveň jsem věděl, že s Karlou bych se stejně nebyl schopen sám rozejít.

Čekala před domem, kde měla pronajatou garsonku, na kterou jsem jí celý ten rok finančně přispíval. Naložili jsme její zavazadla a rozjeli se směrem k nové budoucnosti.

Bylo ráno, do Mnichova jsme měli dojet brzy odpoledne. Na univerzitě mi dají klíče od bytu, příštího dne začneme vyřizovat formality, které se ještě nepodařilo vyřídit z Prahy. Časem se budeme muset postarat i o Karlu, protože se mnou do Mnichova odjížděla bez povolení k pobytu, jen jako turistka.

Mnohé ze vzpomínek na Karlu během toho mileneckého vztahu v Praze jsou jenom útržky. Nevěru s ní jsem si užíval, to ano, ale žil jsem v neustálém stresu. A taky v přesvědčení, že to jednoho dne skončí.

Později jako by moje paměť chtěla na některé společné prožitky zapomenout. Mám potíže si určité společné okamžiky a situace jasně vybavit. Někdy se naopak některé zdánlivě zapomenuté vzpomínky vracejí samy.

Cestu do Mnichova si ale pamatuji přesně. Vidím Karlu i teď, jak nasedá do mého auta. Má na sobě květované letní šaty, boty na klínku, vyzdobené po stranách sisalem. Přezky zvýrazňují její vysoké nárty. Když si sedne, šaty se povytáhnou do půli stehen, nad pasem ale kopírují její ohebné tělo. Výstřih ukazuje kousek žlábku mezi ňadry. Má pěkná pevná ňadra, a když ji přejedu pohledem odshora dolů, pohodí vyzývavě hřívou svých rudých vlasů. Zelené oči si mě vyzývavě prohlížejí. Lesknou se. Vzbudí ve mně touhu.

Možná bychom mohli odbočit na nějakou lesní cestu, na sedadle auta jsme se ještě nemilovali, myslím si. Cítím se najednou volný. Vždyť mám přinejmenším týden, kdy nebudu muset vymýšlet výmluvy, mít pocit viny. Bát se, že Tereza si něčeho všimne.

„Budu tě konečně mít pro sebe na víc než jen víkend,“ řekne Karla, jako by mi četla myšlenky.

„Taky se na to těším.“

„Zastavíme někde na oběd?“

Přikývnu. Pak jí prozradím, co jsem si před chvílí představoval. Vím, že se nebude tvářit kysele. Sex má ráda.

Pohodí hlavou, aby jí vlasy nebránily v pohledu na mě.

„Někde u stromu?“

Upřesním, co jsem měl na mysli. Zváží to. Neřekne napřed nic, ale má v očích neřestný pohled, který dobře znám.

„Už abychom tam byli. Tedy v tom lese,“ řekne pak spiklenecky.

Ruku mi položí na stehno.

„Nedělej to, vybouráme se.“

Jsme na západním okraji Prahy, před námi začíná dálnice, která ale v té době ještě končí hned za Berounem. Ruku stáhne a pak se zeptá:

„Jak to řekneš Tereze?“

Nechce se mi o tom v té chvíli vůbec uvažovat, ale také nechci znít vyhýbavě. Pořád se ještě těším na tu zastávku v lese a vím, že neurčité odpovědi vzbuzují v Karle nevoli.

„Něco jsem jí už naznačil. Ví, že jedeme spolu.“

„Tys jí to řekl? Opravdu?“

Přikývnu. Karlu to potěší, nakloní se ke mně a políbí mě na ucho.

Můj pohled se opět sveze k ní. Je opravdu svůdná, myslím si. A zajímavá, vášnivá, chytrá. Pokud se mají protiklady doplňovat, skvěle se ke mně hodí. Toužím po ní jako už dlouho ne.

Jsou to opravdová muka, protože při hledání místa, které by bylo dostatečně skryté ostatním řidičům na hlavní silnici, mineme několik lesíků, až nakonec usoudíme, že jsme už příliš blízko Plzni, než abychom to zkoušeli tady. Je svůdně dráždivé, jak oba myslíme na tutéž věc, přičemž Karla studuje v mapě, kudy by bylo dobré jet nebo kam odbočit. Rozhodneme se, že pojedeme přes hraniční přechod Furth im Wald, sledujeme tedy ukazatele na Horšovský Týn.

Zastavíme tam na krátký oběd. Karla během té zastávky znovu studuje mapu.

„Tady jsem jednou byla,“ ukazuje mi prstem na mapě.

„Sedmihoří, sedm kopců, Keltové tam měli posvátná místa.“

„Nevěděl jsem, že se zajímáš o takové věci.“

„Ne, ne, to se zajímal jeden můj přítel, ještě před tebou.“

Snaží se znít provinile.

„Nemusíš se omlouvat. Já mám taky nějakou minulost. Co se s ním stalo?“

„S Michalem?“

„Jestli se jmenoval Michal, tak s Michalem.“

Karla se zamyslí, možná trochu zasní.

Pak řekne: „Utekl. Emigroval, v roce 1986.“

„To jste spolu ještě chodili?“

Přikývne. Má v očích najednou slzy, i když se snaží vypadat, jako že o nic nejde.

„Chtěl, ať utečeme společně, dokonce jsme spolu odjeli do Jugoslávie, stálo to dost úsilí dostat všechna povolení.“

„Vůbec jsem to nevěděl, to je zajímavé, že mi to říkáš až teď.“

„Promiň. Nerada o tom mluvím. Selhala jsem.“

„Jak selhala?“

„No, nenašla jsem odvahu. Nakonec. K tomu poslednímu kroku. Když jsem si tam u té hranice poblíž Terstu představila, že přejdeme na Západ, a já už nikdy neuvidím žádné svoje kamarády.“

„To byl ten hlavní důvod?“

„Víš přece, že mi tehdy zemřeli oba rodiče. Krátce po sobě. Na rakovinu. Popravdě řečeno jsem měla před očima hlavně jejich společný hrob, říkala jsem si, že se o něj někdo musí starat.“

„To se dá pochopit… A co se tedy přesně stalo?“

„Michal mě přemlouval, ať jdu. Vždyť jsme to plánovali už před odjezdem. Do poslední chvíle mě přemlouval. V jednom okamžiku jsem už byla připravená, ale pak mi zase došla odvaha.“

„Takže co?“

„Sbalil se a odešel. Poslední den našeho zájezdu. Když jsem ještě spala.“

„A přešel?“

„Dlouho jsem nevěděla, co s ním je. Až pak se ozval. Občas napíše. Žije ve Filadelfii, pracuje na univerzitě. Oženil se.“

Maličko ve mně zahlodal červ podezření či žárlivosti. Četla mi myšlenky.

„Nemusíš se bát. Už je to pryč. On zradil mě, když nakonec odešel beze mě, i když mě prý miloval. Já zase jeho tím, že jsem si to na poslední chvíli rozmyslela. Něco takového se už nedá napravit. Ani by mě to nenapadlo.“

Pokýval jsem hlavou. O Karle jsem se dozvídal pořád nové věci. Pohodila znovu svojí hřívou, aby lépe viděla na mapu. Ukazovala mi na ní prstem.

„Tady. Je tam les. Pamatuju si, že tam je polní cesta. Máš ještě chuť?“

Samozřejmě že jsem měl. Byla v těch letních šatech neobyčejně svůdná. A po tom jejím přiznání najednou i zvláštním způsobem zranitelná.

Odbočili jsme tedy z hlavního tahu směrem k hranicím na jednu z vedlejších silnic. Projeli jsme vesnicí. Les byl za chvíli na obou stranách silnice a pak jsme uviděli tu lesní cestu. Měla vždy dobrou paměť, Karla…

Vrhneme se na sebe. Milovat se v autě není úplně snadné, zjišťuji. Jsem dost vysoký, ani na zadním sedadle mi nezbývá moc místa, o všechno se musí postarat Karla, která na mně obkročmo sedí. Je to omamné, vzrušující. Mám obličej zabořený v jejích vlasech, šaty si stáhla k bokům. Netrvá to moc dlouho, tempo určuje ona. Nepustí mne ze sebe.

„Začala jsi brát antikoncepci?“

„Ne.“

Čeká na moji reakci.

„Hm, vlastně by se nic hrozného nestalo, kdybys otěhotněla, že ano? Budeme teď už pořád spolu.“

Nezdá se, že by si všimla, že to nemyslím úplně upřímně. Nemůže vědět, že i v té chvíli mám před očima Terezu a že se už zase děsím okamžiku, kdy jí budu vše muset popravdě říct.

Karla se pomalu vymaní z mojí náruče. Sedíme vedle sebe na zadním sedadle. Nespěchá, aby svoje ňadra vrátila do šatů.

„Budu si muset koupit nějaké nové oblečení na podzim. Těším se na to. V Mnichově to bude zábava.“

Pak mi vypráví, jak bylo před pádem bývalého režimu pro ni i její rodiče těžké finančně vyjít.

„Však už víš, že otce vyhodili po osmašedesátém z univerzity, pracoval dlouho jako závozník. Matka učila na základní škole, ale i ona měla problémy. Měla zaražený postup, jak se říká…“

Ano, už mi to samozřejmě několikrát v minulosti vyprávěla, ale nepřerušuji ji.

Cítím se provinile, protože v tom intimním okamžiku vidím Karlin minulý život jasněji, a uvědomuji si, o kolik na tom byla před revolucí hůř než já. Nežili jsme si, já a Tereza, přes všechny potíže zase tak špatně.

Políbím ji na tvář.

Pak se naše konverzace svezla k něčemu jinému. Úplně jsme zapomněli, že bychom se měli dát na cestu. Byl to jeden z mála momentů, kdy se mi plán vytratil z hlavy. Kéž bych tady s ní, se šaty shrnutými k bokům, v téhle nezávazné konverzaci mohl zůstat napořád, myslel jsem si.

Dlouze jsem ji políbil, tentokrát do rozcuchaných vlasů, nasával jejich vůni.

Od našeho milování uplynula možná hodina, než jsme se vrátili z lesní cesty na silnici. Mířili jsme zpět k Horšovskému Týnu. Věděl jsem, že na nás v Mnichově počkají, ale nerad chodím na schůzky pozdě, vlastně to úplně nesnáším. Jel jsem rychle, asi příliš rychle.

Silnice byla přímá, jen pár mírných zatáček. Viděli jsme, jak na pravé straně konec lesa ustupuje polím. Oba jsme byli šťastní. Karla se mi něco chystala říct, ale už to nedořekla.

Nevím úplně přesně, co se stalo. Byl to jen okamžik. Snad nějaký výmol, kterého jsem si nevšiml, možná olejová skvrna na silnici. Najednou jsem nad autem ztratil kontrolu.

Vyjelo, či spíše vyletělo mimo silnici, dopadlo do příkopu, odrazilo se, a pak, byla to jen setina vteřiny, jsem uviděl ten strom. Pamatuji si ještě náraz, zvuk demolovaného plechu a tříštícího se skla. A potom už nic.

Když jsem otevřel oči, viděl jsem nejprve Terezu. Plakala.

„Otevřel oči,“ říkala komusi.

Držela mne za ruku, cítil jsem teplo její dlaně, známé důvěrné teplo.

„Zůstaňte s námi, neusínejte zase,“ naléhal nějaký mužský hlas.

Snažil jsem se. Vůbec jsem nechápal, proč jsem tady, co se stalo. Hlasy ke mně mluvily, ale když jsem se pokusil odpovědět, vyšel ze mne jenom zvláštní sten. Pak jsem zase usnul.

Probudil jsem se ale znovu. Nevím, kolik času mezitím uplynulo. Tereza vedle mojí postele tentokrát neseděla, zahlédl jsem jen zdravotní sestru.

„Chcete se zkusit napít?“

Pokusil jsem se přikývnout, ale byl to, jak jsem sám věděl, jen takový souhlasný pohyb očí.

Svlažila mi rty.

„Jste z nejhoršího venku,“ řekla.

Měla pravdu. V příštích dnech jsem se postupně zotavoval, vracela se mi i paměť.

A v ní jsem postupně došel až k cestě s Karlou. Viděl jsem vnitřním zrakem ten okamžik, kdy se auto vyřítilo ze silnice, znovu cítil ten náraz.

Bože, pomyslel jsem si, co se stalo s Karlou? Kde je?

Tereza seděla v té chvíli na židli vedle postele. Musel jsem se jí zeptat.

„Co se stalo?“ podařilo se mi ze sebe s obtížemi vysoukat.

Byla to moje první slova.

Nebyl jsem překvapený tím, co řekla o nehodě, kde a jak se stala. Překvapující nebylo ani její líčení toho, jak moc zdemolované bylo naše auto a jaké neuvěřitelné štěstí jsem měl. Našli mne prý asi deset metrů od něj, musel jsem proletět předním sklem, asi jsem neměl správně zapnutý bezpečnostní pás. Auto se po nárazu ještě přetočilo na střechu, pak zpět na kola.

„Byl jsem sám?“

„Sám? Co tím myslíš?“

Zpozorněl jsem. Neví o Karle?

„Nevím, nic si nepamatuji, třeba jsem vzal nějakého stopaře.“

Dalo mi velkou práci to ze sebe dostat, chrčel jsem, ale musel jsem prostě vědět, co se stalo Karle.

Tereza se na mě upřeně dívala.

„Byl jsi úplně sám. Nikdo jiný tam nebyl. Řidič, který tam pak zastavil a přivolal pomoc, sice neviděl samotnou nehodu, ale neviděl nikoho odcházet…“

Chtěl jsem něco namítnout. Nebylo to přece možné! Na všechny detaily cesty s Karlou už jsem si přesně vzpomněl ještě před rozhovorem s Terezou. Na naše divoké milování, na naše předsevzetí. Cítil jsem dokonce znovu vůni jejích vlasů.

Kam se proboha poděla?

„Co v Mnichově?“ zeptal jsem se místo toho.

Tereza se na mě zase chvíli dívala.

„Byl jsi v kómatu skoro tři měsíce. Tvůj pobyt jsem zrušila. Přejí ti především zdárné uzdravení. Určitě prý můžeš přijet, až budeš v pořádku.“

Udělalo se mi nevolno. Tři měsíce v kómatu! Karla zmizela. Co se proboha mohlo stát?

Odpověď jsem ale nenašel ani po uzdravení. Karlina přítelkyně Hana, které se Karla s většinou věcí svěřovala, mi jen potvrdila, co jsem přece dobře věděl – že se Karla chystala k odjezdu se mnou do Mnichova. Měli jsme prý nějakou hádku, velkou hádku asi dva dny před odjezdem. Uvažovala dokonce o tom, že nepojede, místo toho odejde nadobro z Prahy, nejlépe někam do ciziny, ale nakonec se rozhodla jet. Alespoň to bylo to poslední, co od ní Hana slyšela.

Z nějakého důvodu jsem si na tu hádku vůbec nepamatoval.

Pak za mnou přišli dva policisté. Hana jim už potvrdila, že Karla cestovala se mnou. Nemělo smysl jim nic zapírat.

Vylíčil jsem jim náš románek, nepopřel jsem ani, že jsme plánovali v Mnichově společně žít, a přiznal, že jsem to jaksi nebyl schopen říct svojí ženě. Ano, plánoval jsem to, ale jsem trochu zbabělec.

Jeden z policistů si evidentně prošel něčím podobným.

„To znám,“ prohodil.

Poprosil jsem je, aby hlavně nic neříkali Tereze. Nemá s tím nic společného, o ničem neví. Měli pochopení.

Zajímalo je, zda si opravdu vše pamatuji tak, jak jsem to původně vylíčil. Lidé, kteří stráví nějaký čas v kómatu, trpí občas bludy, pletou si realitu se sny, informovali mě.

Jenže já byl skálopevně přesvědčen, že se vše odehrálo přesně tak, jak si to pamatuji.

„Kdyby vaše přítelkyně krátce po nehodě odešla po svých, musela by vše stihnout během pár minut,“ uvažoval jeden z policistů.

„Měla s sebou zavazadla, že ano? Stěhovala se přece s vámi do Mnichova. Muselo by jí chvíli trvat, než najde svoje věci. Vaše zavazadla vyletěla z kufru auta, všechno bylo rozházené všude okolo nehody. Řidič toho auta, co pak přivolal pomoc, ale nikoho odcházet neviděl.“

„Její zavazadla tam nebyla? Takový červený kufr a loďák? Měl na štítku její jméno.“

„Ne, zavazadla tam nebyla. Ledaže by je vzala a odešla. Ale jak by to stihla? A proč?“

„Ne, to by ona neudělala. Neopustila by mne. Milovali jsme se.“

Policista pokýval skepticky hlavou.

„Už jsme zažili leccos. Lidi si navzájem slibují lásku, a pak často… Tady jde spíš o to, že její případné zmizení v tom okamžiku časově nevychází.“

„A co ten člověk? Ten řidič? Je důvěryhodný?“

„Vypadá tak. Je to otec od rodiny, má dobrou pověst. Ale prověřujeme ho. Samozřejmě.“

Chtěli vědět, jestli jsme někde zastavovali.

Zmínil jsem oběd v Horšovském Týně, ale nechtělo se mi mluvit o důvodech naší zastávky v lese, co jsme tam dělali. Bylo to pro mě příliš osobní. Stejně by jim to nepomohlo.

„Ne, jeli jsme se jen podívat k Sedmihoří. Karla tam kdysi, ještě jako studentka, byla na nějakém výletě. Věří, že jsou tam kameny s energií, posvátná místa druidů. Ale nenašli jsme to a neměli tolik času, abychom hledali dál. Měli jsme být v Mnichově odpoledne, abych si vyzvedl klíče od bytu a tak.“

Starší z obou policistů chtěl vědět, kdy přesně jsme vyjeli. Řekl jsem mu to. Nemělo smysl lhát, protože kdyby nakonec šli za Terezou, stejně by jim to řekla ona. Policista chvíli počítal v hlavě.

„To jste jel dost pomalu.“

„Trochu jsme bloudili, hned za Plzní. Na několika místech byly kolony, pracovalo se na silnicích. Zdrželi jsme se možná hodinu.“

Pokýval hlavou. Z jeho tváře se nedalo vyčíst, jestli mi věří.

V příštích měsících jsem se s nimi viděl ještě několikrát, ale neměli žádnou novou stopu. Už se nezajímali o samotnou nehodu, pátrali po Karle. Bál jsem se, že o ní řeknou Tereze, ale drželi slovo a zeptali se jí jenom na čas mého odjezdu.

Později mi prozradili, že o Karle nemá smysl s Terezou mluvit už proto, že není vůbec jisté, zda Karla se mnou opravdu cestovala.

Rozčílil jsem se.

„Proč bych si to vymýšlel? Miluji ji, musím vědět, co se s ní stalo.“

„Co když jste se třeba pohádali ještě před vaším odjezdem do Mnichova a ona s vámi vůbec nejela?“

„Mluvili jste přece s její přítelkyní Hanou…“

„No právě,“ řekl mladší z policistů.

„Ta tvrdí, že Karla měla pochybnosti, zda s vámi odjet. Nebyla si prý jistá, zda se dokážete rozejít s manželkou. Bála se, že Tereza přijede jednoho dne do Mnichova a vy nakonec pošlete domů ji, Karlu.“

Byl jsem popravdě v šoku. Hana mi řekla o naší hádce, ale vůbec jsem netušil, že Karla měla tak velké pochybnosti.

„Ta přítelkyně dokonce tvrdí, že Karla chtěla několikrát váš vztah ukončit, ale bylo to pro ni těžké. Asi vás měla opravdu ráda.“

Starší policista se na mě díval s mírným údivem. Zdálo se, že zkoumá, co na mně Karla, ta krásná a mladá Karla, jejíž fotku jsem jim dal, viděla.

„Haně prý řekla, že buď pojede s vámi do Mnichova, anebo se možná vydá někam úplně jinam. Třeba do Ameriky. Měla prý nějaké známé v Americe. Znal jste je?“

Vzpomněl jsem si na Michala. Zmínil jsem ho.

„To už jsme prověřili. Hana nám o něm řekla. Tam Karla není, ani ho nekontaktovala.“

Pokrčil jsem sklesle rameny. Byl jsem zdrcený. Takže Karla si na poslední chvíli vybírala mezi mnou a nějakými lidmi, které jsem ani neznal, kdesi v Americe. Anebo možná ještě mezi někým úplně jiným? Nějakým mužem? Co když právě Michalem? Řekla mi celou pravdu? Řekl on policii pravdu?

Policisté se se mnou rozloučili. Když přišli příště, zopakoval jsem, že si o své cestě s Karlou nic nového nepamatuji, ale že si najednou vzpomínám na některé naše diskuse, které jsem z nějakého důvodu úplně zapomněl.

Ano, Karla občas opravdu hrozila, že mě nechá, chtěla nějaké jasné rozhodnutí ohledně Terezy, zmínila i možnost, že by mohla odjet.

Nevymýšlel jsem si to. Najednou se mi tahle konverzace, ale i další, vynořily z paměti. Vlastně jsme se v době před odjezdem dost často hádali, uvědomil jsem si zahanbeně.

Schůzky s policisty časem ustaly. Můj život se vrátil do starých kolejí, ale zůstal ve mně smutek. A pochyby. Mohlo se to všechno stát jinak? Je možné, že se v kómatu vymaže část paměti? Anebo naopak: že se mi v kómatu zdálo něco, co teď považuji za realitu?

Doprovázela mne neustále jakási ambivalence. Kdyby nebylo Hany a několika dalších lidí, kteří mi svými komentáři či otázkami, když jsem je potkal, potvrzovali, že Karla a já jsme byli milenci, možná bych začal pochybovat, že Karla vůbec existovala. Co když se mi zdál jen nesmírně živý sen?

I kdyby to tak bylo, po Karle každopádně zůstalo zvláštní prázdno. Vnesla do mého života něco, co jsem předtím neznal. Zkusil jsem si to zopakovat, když jsem se asi rok po jejím zmizení, na jedné konferenci, vyspal s francouzskou kolegyní. Docela známou architektkou. Zůstalo ve mně potom ale ještě větší prázdno. V ničem se to nepřiblížilo té vášni a vzrušení, tomu neustálému napětí, které ve mně vzbuzovala Karla. Chybělo mi to napětí.

Dal jsem se na politiku. Vlastně tak trochu z nudy. Rozpadlo se Československo. Země, ve které jsem se narodil a vyrostl. Byl jsem z toho nešťastný. V místní organizaci občanských demokratů mě přesvědčili, že naši novou zemi ještě čeká řada reforem, k nimž člověk s mým vzděláním může přispět.

Ne, nebyl jsem nijak aktivní, vlastně jsem spoustu schůzí proseděl mlčky a vzpomínal na Karlu. Občas se mi právě během těch nekonečných schůzí vybavily nové útržky našich rozhovorů. Dost často jsme se v nich hádali. Karla mi vyčítala moji nerozhodnost. O to vášnivěji jsme se pak milovali.

Byl jsem schopen si velmi živě, skoro jako by se to znovu odehrávalo, vybavit ty nejintimnější scény. Cítil jsem znovu její vůni, její tělo.

Straníci diskutovali o místních problémech v naší části Prahy, a já byl někde v zadní řadě zasedací místnosti na nejvyšší míru vzrušen, protože jsem se právě znovu miloval s Karlou.

Jel jsem se znovu podívat na to místo. Uplynuly asi dva roky od nehody. Zastavil jsem auto u krajnice, sešel na louku. Strom, do kterého auto narazilo, stál na svém místě. Rýhu po nárazu téměř úplně překryl lišejník. Jako by se tady nikdy nic nestalo. Všiml jsem si, že o pár metrů dál stojí další strom, jehož větve se několik metrů nad zemí proplétají s tím prvním. Kdybychom minuli ten, asi by se auto roztříštilo o tenhle, pomyslel jsem si.

Byla tady kdy Karla? Rozhlížel jsem se okolo sebe s úzkostí, snad jsem čekal, že odněkud zazní odpověď, ale příroda byla netečná. Pokud existuje něco jako paměť rostlin a stromů, neměl jsem k ní přístup.

Vzpomněl jsem si najednou, nevím proč, že Karla lehce ráčkovala. Skoro neznatelně, nejvíc to bylo slyšet, když se vzrušila. Vlastně jsem se jí ani nikdy nezeptal, jestli jako dítě chodila k logopedovi.

Na co všechno ještě jsem se jí nikdy nezeptal?

Umínil jsem si, že pokud žije, třeba někde v Americe, a jednoho dne se vrátí, metodicky se jí vyptám na její život. Vždyť jsem se jí za tu dobu, za ten společný rok, skoro na nic podstatného nezeptal. Ano, vyprávěla mi občas o svých rodičích, o studiích na střední škole, ale většinou jsem ani neposlouchal. Snad kvůli věkovému rozdílu. Její minulost se mi nezdála být tak zajímavá jako přítomnost s ní. Co když se mi ale pokoušela sdělit něco, co by mi teď pomohlo zjistit, co se s ní stalo?

Snažil jsem se tam, na té louce nějak vytušit, kde by mohla být. Tohle místo je uloženo v mojí paměti jako to poslední, kde jsme byli spolu, říkal jsem si. Je možné, že je někde za oceánem? Je snad dokonce možné, že bych si tu cestu autem s ní jen vysnil? I naše milování v autě?

Rozjel jsem se k místu, kde jsme se naposledy milovali. Podařilo se mi tu lesní cestu najít, ale najednou jsem si už nebyl jistý, že jedu dál správným směrem. Tak dlouho jsme přece to místo v lese nehledali. Projel jsem několikrát celé okolí, ale ten palouk nenašel. Trochu mě to zviklalo. Je možné, že se to nestalo?

Vrátil jsem se z toho výletu ještě zmatenější. Co jsem Karle tak strašného provedl, že se ani neozve? Pokud jsem snad skutečně něco zapomněl, nebo si v kómatu naopak něco vysnil, co tak strašného se mezi námi stalo předtím, že jí nestojím ani za poslání pohlednice? Proč by se přede mnou chtěla takto skrývat?

Uplynulo několik let. Navzdory tomu, že jsem svoji politickou činnost nebral úplně vážně, strana mne nominovala do pražských voleb. Architekt, který se může účastnit odborných diskusí o urbanistickém rozvoji, se straně hodil.

A protože v té době vyhrávala v Praze všechny volby, byl jsem vedle svojí práce na fakultě i zastupitelem. Tereza mě zpočátku podporovala, ale postupem času se jí začalo zdát, že ke všem těm mimopracovním aktivitám se vlastně utíkám jen proto, abych nemusel být s ní.

A měla částečně pravdu. Karlu jsem nosil v hlavě, aféra s ní přerostla ve vzpomínkách do podoby osudové lásky. Stále častěji jsem se ptal, proč jsem vlastně měl tak málo odvahy říct Tereze pravdu.

A hodně času jsem trávil i dalším pátráním. Několikrát jsem se sešel s Hanou a snažil se vyzvědět, jestli se Karla neozvala alespoň jí. Tvrdila, že ne.

Nezná adresu nebo alespoň příjmení toho Karlina Michala? Připomněla mi suše, že ho přece vypátrala policie, mluvili s ním. Jaký by ale měl důvod Karlu zapírat? Je to skoro jistě falešná stopa.

Ptal jsem se i několika spolužáků Karly, zda se jim neozvala. Ale ani oni nic nevěděli. Jen jedna bývalá spolužačka na filozofické fakultě, nyní už redaktorka v literárním časopise, mi zmínila, že Karla byla den nebo dva před svým zmizením neobyčejně rozrušená.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Průsečík.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.