Byrokracie

Ludwig von Mises

PŘEVZATO Z KNIHY

Překlad z anglického originálu Bureaucracy, Center for Futures Education, 1983 [1969, 1944].

Vydal: Liberální institut, Spálená 51, 110 00 Praha 1 jako svou č4. publikaci

Český překlad: Tereza Urbanová (vedoucí překladatelského týmu, souhrnná revize textu)

(Na překladu se dále podíleli: Lenka Buňatová, Miloš Ducheček, Ivan Fritz, Daniela Kratochvílová, Bronislava Kumpeová, Lucie Machová, Miroslav Němec, Simona Oberreiterová, Libuše Princová, Josef Šíma, Ondřej Šulc, Petr Vymětal)

Překlad dodatku: Štefan Paluba (část I), Alena Benešová (část II), Petr Mach (část III)

Česká předmluva: Josef Šíma

Rejstřík zpracovala: Tereza Urbanová

Odborná korektura: Josef Šíma

Jazyková korektura: Ivana Mergerová, Zdeňka Talábová

Sazba a grafická úprava: Proxima Studio s. r. o., Velehradská 19, 130 00 Praha 3

Obálka a ekniha: Milian Riedel

ISBN 80–86389–22-7

MOC ARGUMENTŮ PROTI ARGUMENTU MOCI

Ludwig von Mises na „politickém trhu“

Josef Šíma

„Kdo není schopen svým spoluobčanům sloužit, ten se jim snaží vládnout.“

– Ludwig von Mises

Ludwig von Mises (1881-1973) patří mezi největší světové ekonomy. V roce 1920 ve svém slavném článku „Ekonomická kalkulace v socialistickém společenství“ (1) teoreticky zdůvodnil, proč nutně musí dojít k rozvratu hospodářství socialistických ekonomik a proč obyvatelstvo zemí, které se vydají na cestu socialistického experimentu, skončí v chudobě. V roce 1924, když mu bylo nabídnuto místo v představenstvu jedné z největších evropských bank - banky Creditanstalt, odmítl se slovy: „Nechci, aby moje jméno bylo spjato s krachem této banky.“ Věděl totiž, díky vlastní originální teorii hospodářského cyklu, jak dopadá hospodářství, které je inflační politikou centrální banky hnáno do umělého boomu, a byl proto schopen předpovědět příchod velké hospodářské krize v době, kdy - stejně jako v 90. letech, ale i dnes - se většina ekonomů rozplývala nad stabilitou a prosperitou, kterou centrální banka zajišťuje. (2) V době, kdy téměř všichni autoři odsuzují principy laissez faire klasického liberalismu a hledají přinejlepším třetí cestu mezi kapitalismem a socialismem, píše Mises monografii Liberalismus (3), osamoceně hájí principy svobody a ukazuje jejich aplikaci na široké spektrum společenských aktivit - ukazuje na nenávist a nepřátelství, které pošlapání liberálních zásad vytváří mezi národy, odhaluje skrytý socialismus v dílech „liberálních“ myslitelů v čele s J. S. Millem a také ukazuje na nemožnost existence stabilní „třetí cesty“. V době, kdy autoři hlavních učebnic ekonomie koketují se socialismem a opěvují úspěchy plánování v Sovětském svazu (4), píše jedno z nejucelenějších pojednání o ekonomii „v širších souvislostech“, které kdy spatřilo světlo světa - Human Action. V době, kdy metodology věd svedlo „kouzlo“ pozitivismu, rozvíjí a dále upřesňuje apriorní zakotvení ekonomické vědy. (5) Mises neplul s proudem - byl ryzí vědec usilující o poznání pravdy bez ohledu na módní podobu otevřeného, či skrytého socialismu a socialistické propagandy, jež ovládala jeho dobu.

Proti veškeré této šílené agitaci existuje jen jedna dostupná zbraň: rozum. Pouhý zdravý rozum stačí k tomu, aby zabránil člověku propadnout klamným představám a prázdným frázím.

Touto nadčasovou tezí Mises končí knihu, již právě držíte v ruce; knihu, která navzdory své útlosti a „populárnosti“ představuje jeho další primát. Knihu Byrokracie Mises vydává v roce 1944. Tato doba se vyznačuje tím, že poté, co ekonomové ve své většině zavrhli laissez faire a vyslovili se pro aktivní politiku státu,(6) začali z jakéhosi důvodu předpokládat, že vláda bude konat dobro a zjedná nápravu všech nepříznivých jevů (zabrání hospodářským krizím, odstraní nezaměstnanost…) - bude se jednat, jak říkával Keynes, o „vládu ekonomické aristokracie“. Mises ale na rozdíl od těchto lidí znal ekonomii a věděl, že ekonomie je vědou o lidském jednání. Jeho praxeologie, která v sobě zahrnovala i ekonomii, nebyla pouze o dělnících či o kapitalistech, ani výlučně o lidech v nestátním sektoru. Předmětem jejího zkoumání byli všichni lidé, tedy včetně úředníků, politiků a ministrů. Mises proto nemusel, tak jako o mnoho let později činili ti lepší z mainstreamových ekonomů, doplňovat analýzu chování lidí na trhu o speciální pohled na jednání v politice. Analýza povahy politických vztahů byla logickou součástí Misesovy praxeologie - ekonomie. Ekonomie je zde, aby nám vysvětlila, zda jisté opatření povede k bohatství, či chudobě, aby ukázala, zda předkládaná politika bude mít následky, jež se od ní čekají. Pouze dobrý úmysl (je-li vůbec dobrý) nestačí. Ekonomické zákony platí stále bez ohledu na barvitost rétoriky, která dané opatření doprovází, a předpokládat konání dobra je neuvěřitelně naivní.

Ekonomie nám umožňuje zachovat si celistvý obrázek o vzájemných společenských souvislostech. Mises dobře věděl, že samotná byrokratizace s sebou nese jisté problémy (a přesto byrokratickou správu jistých oblastí - např. policie - považoval za nutnou). Uvědomoval si však také, že jakmile se byrokratizace dále rozšiřuje, stává se sama zdrojem své další expanze. Byrokrat totiž nemá nástroj, který by mu umožnil poznat, zda svou aktivitou bohatství tvoří, nebo jím plýtvá. Argument o nemožnosti racionální ekonomické kalkulace za socialismu zde ukazuje svou platnost v oblasti analýzy byrokracie. Jak poeticky vysvětluje Mises:

Podnikateli v kapitalistické společnosti vydává výrobní faktor prostřednictvím své ceny varování: Nedotýkej se mě, jsem vyčleněn pro uspokojení jiných, naléhavějších potřeb. Ale v socialismu jsou tyto výrobní faktory němé.

Jelikož byrokrat své služby neprodává, a neví proto nic o tom, zda vůbec prospívá ostatním lidem (zda jim nebere víc, než dává), je připraven o měřítko své užitečnosti ve vztahu k aktivitám ostatních lidí. Ztrácí tolik důležitou vazbu na zbytek společnosti. Je sám a neví - nemůže vědět, co má dělat, aby neškodil. Nemůže pracovat tak, aby neplýtval. Chybí-li mu vazba na ostatní společenské procesy, soustřeďuje se na svůj malý výsek světa a nezajímá se o zbytek. Snaží se hledat problémy ve svém poli zájmu a těm se věnovat. Pakliže je řeší, řeší je izolovaně (a nikdy nemůže jinak). Jelikož neví a nestará se o to, jaké ztráty působí, když využívá zdroje z donucení odevzdané lidmi ve formě daní, neví nic o nákladech své činnosti. Problém v jeho očích vypadá následovně: V odvětví X je potřeba zvýšit výdaje na službu Y. Je na mně, abych to zajistil. Řešení těchto problémů úředníky je univerzální - více peněz, které z rozpočtu utratí. (7) V této situaci ale úředník nemůže konat dobro, i kdyby chtěl! Jak může ekonom něco takového předpokládat! Mises, na rozdíl od zaslepených obhájců státních zásahů, předpověděl, co v této situaci nastane.

Podrobné zkoumání takové politiky z hlediska ekonomické teorie musí nutně prokázat její bezvýslednost. Z tohoto důvodu je ekonomie byrokraty tabuizována. Naproti tomu vlády požadují takové specialisty, kteří své bádání omezí na úzkou sféru, aniž by se starali o další souvislosti té které politiky. Teoretik trhu práce se zabývá pouze bezprostředními výsledky politiky zaměstnanosti, teoretik v oblasti zemědělství zase jenom navýšením zemědělských cen. Oba dva sledují problematiku pouze ze zorného úhlu té zájmové skupiny, která bude z daných opatření bezprostředně těžit, a nedbají celkových společenských dopadů. Nejsou ekonomové, ale vykladači státních aktivit v rámci jednotlivého úseku státní správy.

Pod vlivem zásahů vlády do soukromého podnikání se jednotnost vládní politiky už dávno rozpadla do špatně sladěných částí. Pryč jsou dny, kdy bylo ještě možné o nějaké vládní politice hovořit. Ve většině zemí dnes každé ministerstvo sleduje jiné cíle a brání tak jiným ministerstvům v jejich snahách. Ministerstvo práce se domáhá vyšších mzdových sazeb a nižších životních nákladů. Ministerstvo zemědělství téže vlády však usiluje o vyšší ceny potravin a ministerstvo obchodu se pokouší ceny tuzemského zboží prostřednictvím cel zvednout. Některé úřady potírají monopoly, jiné úřady jsou posedlé tím, aby pomocí cel, patentů a jiných prostředků vytvořily podmínky, které jsou pro vznik monopolu potřebné Každý úřad se přitom zaštiťuje názory expertů se specializací v daných oborech.

Jak snadné je říci: Sem trh nepatří, tady je třeba uspokojovat důležité lidské potřeby. Ty zajistí stát! Trh ale není zdivočelé zvíře, které ze všeho nejraději připravuje lidi o práci a plodí chudobu. Trh je pouhým označením pro mírumilovné dobrovolné aktivity lidí, kteří vzájemně směňují plody své práce, aby si spoluprací pomohli uspokojit více svých potřeb. Tato spolupráce dává vzniknout penězům a cenám, které slaďují veškeré lidské aktivity takovým způsobem, že omezují plýtvání. Nevládne-li někde trh, pak tam nevládne dobrovolnost, ale donucení, a následkem toho neexistují ceny, a proto dochází k plýtvání a chaosu. Hospodářství se rozpadá na oblasti, kde nevládne trh - moderními příklady jsou zdravotnictví, školství, silnice atd., tedy oblasti, kam údajně trh nepatří. Misesův argument o nemožnosti kalkulace se zde vynořuje na povrch a čeká na vyřešení. Kdo chce obhajovat byrokratické řízení namísto trhu, musí se s ním vypořádat.

Všem odborníkům, ať již podnikatelům či ostatním, je zcela jasné, že jsou závislí na přáních spotřebitelů. Každodenní zkušenost je učí, že v kapitalismu je jejich hlavní úlohou sloužit zákazníkům. Takoví specialisté, kteří základní společenské otázky opomíjejí, cítí takové „nevolnictví“ jako ponižování a chtějí být osvobozeni. Vzpoury vyvolané takovýmito prostoduchými experty jsou jednou z největších sil, které pohání všeobecnou byrokratizaci kupředu.

V zestátněných systémech se totiž problémy budou množit. Jak jsme řekli, dobrý úmysl nestačí, je potřeba, aby se v jednotlivých odvětvích neplýtvalo a aby existovala možnost porovnání naléhavosti potřeb v jiných odvětvích. To však bez cen není možné. Proto se bude dále plýtvat a problémy se budou řešit stále většími výdaji z veřejných rozpočtů To se však postupně začne líbit podnikům, které se stanou součástí státního byrokratického systému, jelikož budou žít ze státních zakázek v prostředí, kde neexistuje trh - tedy konkurence a tlak na zvyšování kvality a snižování nákladů. Samy tyto skupiny začnou požadovat další a další regulaci.

Charakteristickým rysem nynější politiky je trend k nahrazení svobodného podnikání vládní regulací. Vlivné politické strany a zájmové skupiny v rozsáhlé míře žádají státní regulaci všech ekonomických aktivit, úplné vládní plánování a zestátnění podnikání. Jejich cílem je plná vládní kontrola vzdělávání a socializace zdravotnictví Neexistuje sféra lidské činnosti, kterou by nebyli připraveni podřídit autoritativní kontrole. V jejich očích je státní regulace všelékem na jakoukoli nemoc.

Tím státní, případně státem regulovaný sektor roste. Inherentní problém byrokracie začíná vytvářet podmínky k dalšímu zvýšení byrokratizace. Firmy začínají volat po státní regulaci a mnohdy také po vyšších daních, clech apod.

Daň z příjmu jim zabraňuje nahromadit více kapitálu, zatímco začátečníkovi brání nahromadit vůbec nějaký kapitál. Je tedy odsouzen k tomu, být vždy jen malým podnikatelem. Velké firmy jsou tak chráněny proti nebezpečí, které hrozí ze strany vynalézavých začátečníků. Nejsou ohrožovány konkurencí.

Tím se však podnikání dále dostává do područí byrokratického managementu. Finanční úřady začínají rozhodovat o tom, co jsou oprávněné náklady, (8) podniky se začínají starat více o to, aby si zajistily přízeň státních úředníků, než o zákazníka, a jmenují na nejvyšší posty, osoby spřízněné s lidmi u moci, kteří zase přinášejí svou špetku byrokratismu do soukromých firem. (9) Čím více lidí se do těchto vztahů zapojuje, tím silněji začíná ve společnosti převažovat byrokratické myšlení, a tím více sílí moc státu. A situace se zhoršuje. Stále je tu totiž proces, pomocí něhož jsou voleni vládci - dnes je jím demokracie.

Byrokrat není jenom zaměstnancem státu. Na základě demokratické ústavy je současně voličem a jako takový součástí státu, tedy svého zaměstnavatele. Nachází se ve zvláštní situaci: je jak zaměstnavatelem, tak i zaměstnancem. A jeho finanční zájem jakožto zaměstnance převyšuje jeho zájem jakožto zaměstnavatele, neboť mnohem více peněz z veřejných zdrojů pobírá, než kolika sám na daních přispívá.

Tento zdvojený vztah se stává tím významnější, čím více lidí se na výplatní listině státu nachází. Byrokrat jako volič usiluje mnohem více o zvýšení platu než o udržení vyrovnaného státního rozpočtu. Jeho hlavní snahou je co možná nejvíce nafouknout objemy výplat… Žádná zastupitelská demokracie nemůže obstát, jestliže velká část voličů stojí na výplatní listině státu. Jestliže se poslanci nepovažují více za věrné zmocněnce daňových poplatníků, nýbrž za představitele příjemců platů, mezd, subvencí, podpor v nezaměstnanosti a jiných dobrodiní z daňového hrnce, pak je s demokracií amen.

V co se nám přetvořil onen zbožštělý stát, který má napravovat „selhání trhu“, „dolaďovat ekonomiku“, jak to navrhují Misesovi kolegové - uznávaní a oslavovaní profesoři ekonomie? V co se proměnily jejich zářné zítřky, které jejich „ekonomická aristokracie“ měla zařídit? Mises svou logickou a srozumitelnou analýzou ukazuje, že se jednalo od samotného počátku o utopii, která si nezadá s utopií marxistickou. Intervencionismus a státní regulace nenastolí řád - stejně jako jej nemůže nastolit přímý socialismus. Nastolují pouze „plánovaný chaos“. Vidíme, že jsme se ocitli v systému, který sám dále degeneruje. Státní úředníci požadují další regulace, firmy při svém srůstání se státem volají po nových regulacích, voliči chtějí větší přerozdělování a usilují o zaměstnání ve státní správě, sociální dávky apod. Politici jejich požadavkům rádi vyhoví. (10) Nade vším trůní „sektoroví experti“, kteří trousí rady o nutnosti „stabilizační“ politiky v zemědělství i průmyslu, o potřebě vyjmout zdravotnictví a výstavbu bytů z působnosti trhu, obhajují státní dotace při zakládání podniků a přesvědčují veřejnost o nutnosti boje monopolní centrální banky proti inflaci regulací úrokových měr a tištěním peněz. Vzdělávací systém, který vybavuje studenty poznatky o světě, v němž žijí, jim neukazuje alternativu. Je totiž také v rukou byrokratů - centrálně řízen a financován. Byrokraté dobře znají jeho význam. „Univerzity dláždily diktátorům cestu“, podotýká Mises.

Kruh se uzavřel. Společnost se zcela byrokratizuje. Motivace uvnitř tohoto systému jsou nastaveny tak, že obrat k lepšímu nelze očekávat. Od občanů přes firmy k demokratickému politickému systému - vše jen plodí další a další státní regulaci. Tak končí svět na doporučení profesorů ekonomie, kteří Misese označovali za doktrináře. Smutná podívaná.

Mises a teorie veřejné volby

Ludwig von Mises tak daleko dříve než ostatní ukázal na plytkost a nebezpečí naivního technokratického pohledu ostatních ekonomů. Až několik let po jeho zásadních příspěvcích k ekonomické vědě se začala z ekonomického mainstreamu vydělovat tzv. teorie veřejné volby. Ta „překvapivě“ sdělila světu, že úředníci jsou lidé, a nikoli andělé, a při svých rozhodováních sledují vlastní zájmy. Že existují zájmové skupiny, které prosazují prostřednictvím státu své zájmy. V důsledku těchto tvrzení byla zařazena na okraj názorového spektra a označena za projev „extrémního liberalismu“. Ten, kdo četl Misesovy knihy a knihy ostatních rakouských ekonomů, se musel jen usmívat nad „objevností“ tohoto poznatku a „radikálností“ učení teorie veřejné volby. Teorie veřejné volby ale bohužel přes svůj pozitivní přínos k popularizaci poznatku, že vláda je omylná, nese velký podíl na zamlžení některých konceptů a vystavení mylných a zavádějících paralel mezi státem a trhem. Misesův jedinečný přístup k jednotlivým státním aktivitám skrze argument nemožnosti kalkulovat byl přetvořen teorií veřejné volby do argumentu „vládního selhání“. To je následně stavěno do protikladu k nesmyslnému pojmu „tržní selhání“, jejž užívá ekonomie hlavního proudu, a obě tato „selhání“ jsou poté poměřována, aby „ekonom“ mohl rozhodnout, zda v konkrétní situaci je „lepší“ trh, nebo státní regulace. Principiální rozpor mezi trhem (tj. dobrovolností) a státní regulací (tj. donucením) je navíc zamlžen novátorskou terminologií teoretiků veřejné volby, kdy hovoří o „ekonomickém trhu“ a „politickém trhu“. Násilný vznik moderního státu byl nahrazen neudržitelným a ahistorickým konceptem společenské smlouvy; samotný stát, který v důsledku svých mocenských nástrojů získává zdroje konfiskací majetku (zdaněním), označila teorie veřejné volby za firmu; snahu dostat se do privilegovaných mocenských pozic označila za produktivní aktivitu, (11) jež je obyčejnou součástí (politického) trhu.

Ve světle těchto „novátorských“ myšlenek jsou ostatní analýzy zájmových skupin, hlasování, veřejných financí, které do velkých detailů teoretici veřejné volby rozpracovali, pouhými nevýznamnými technikáliemi. Důležité již bylo vyřčeno: stát je firma, politika je trh. Co si může státní úředník a jakýkoli etatista, který se snaží obhájit své místo ve státní mašinerii, více přát. „Radikální liberální ekonomové“ vše řekli za něj. Jakoukoli pravomoc, kterou se mu podaří jakýmkoli způsobem uchvátit (začne regulovat nájemné, znárodní banku, zmonopolizuje měnu, zvýší daně atd.), lze označit za „produkt trhu“, tj. to, co si lidé přáli. Vždyť přece daný znárodňovací dekret odhlasovali demokraticky poslanci v parlamentu, tj. jednalo se o výsledek vzniklý na politickém trhu, což znamená, že šlo o svobodnou vůli lidí. Jestliže je totiž všechno trh („ekonomický“ nebo „politický“), pak i jakékoli opatření je produktem trhu. Jakoukoli existující situaci je možné označit za to, co si lidé přáli! (12) Jinými slovy, každý úředník je přesně na tom místě, kde si ho lidé svobodně přáli mít, každý neplatič daní je z rozhodnutí svobodných lidí ve vězení, každý cizinec, který nezískal pracovní povolení, je nezískal, neboť si to lidé přáli; každá daň, každý zákaz prodeje určitého výrobku, každé clo, povinná vojenská služba, každé vyvlastnění ve „veřejném zájmu“ stejně jako euro a Evropská unie jsou produktem svobodné vůle lidí - výsledkem hladkého fungování trhu.

Který byrokrat a politik by poté s radostí neudělil teoretikovi veřejné volby Nobelovu cenu?! Vždyť najednou zjistil, že on, odvěký odpůrce „klasického“ trhu, je rázem - v novém pojetí - jeho zastánce. Kdo by poté s maximální rozkoší neprohlásil v reakci na výtku ohledně fungování svého úřadu: „Vždyť i ti extrémní liberální ekonomové chápou, že stát je trh a lidé můj úřad a všechny regulace, které vymýšlí, prostě chtějí.“

Co s tím?

Každý polovzdělanec může použít bič a přinutit ostatní lidi k poslušnosti. Ale sloužit veřejnosti vyžaduje inteligenci a pečlivost. Jen několika lidem se podaří vyrábět boty lépe a levněji než jejich konkurentům. Cílem neefektivního odborníka bude vždy domáhat se nadřazeného postavení byrokracie. Je mu úplně jasné, že v tržním hospodářství nemůže uspět. Pro něj je všeobjímající byrokracie útočištěm. Obdařen úřednickou mocí bude za pomoci policie prosazovat svá nařízení.

Diktátorský expert na výživu chce své spoluobčany krmit v souladu se svými vlastními představami o zdravé výživě. Chce s lidmi zacházet jako krmič dobytka s kravami. Nevšímá si, že jídlo není cíl, ale prostředek k dosažení jiných cílů. Sedlák nekrmí své krávy, aby byly šťastnější, ale kvůli dosažení cíle, ke kterému dobře vykrmené krávy slouží. Jsou různé metody, jak krmit dobytek. Kterou zvolí, záleží na tom, jestli chce získat co nejvíce mléka, masa nebo něčeho jiného. Každý diktátor plánuje chovat své spoluobčany, krmit je a drezírovat jako sedlák svůj dobytek. Jeho cíl není učinit národ šťastným, ale uvést lidi do takového stavu, který udělá šťastným jeho, diktátora. Chce národ ovládat, postavit jej na úroveň dobytka.

Odstranění všudypřítomného byrokratismu není jednoduché. Nedostaví se totiž samo. Svým vlastním fungováním si vytváří nový prostor pro své účinkování. Poukazování na nedostatky byrokratického systému a na „selhání vlády“, tak jak to činí teorie veřejné volby, není cestou. Mises vysvětluje:

To, co se nazývá nedostatky a chybami administrativy, jsou její nezbytné vlastnosti. Úřad není ziskovým podnikem, nemůže používat žádných ekonomických kalkulací. Musí řešit takové problémy, které jsou podnikovému vedení neznámé.

Vláda nutně selhává, tápe a plýtvá. Proto je třeba vyhnat státní úředníky z oblastí, kde nemají co dělat. K tomu je ale nutné, aby si lidé uvědomili, že je jejich byrokratičtí správcové „drezírují jako sedlák svůj dobytek“. Musí poznat, navzdory přesvědčení mnoha lidí a univerzitních profesorů, že svěření některých problémů do „péče“ státu není cestou k jejich vyřešení. Mises nám přesvědčivě ukazuje, že i kdybychom ponechali stranou skutečnost, že státní úředníci nemohou konat dobro kvůli problému kalkulace, lidé si vůbec „nepřipouští možnost, že všemohoucí stát jejich utopie by mohl usilovat o takové cíle, které oni sami odmítají“.

Stát, který zasahuje do takového množství lidských aktivit, jako je tomu dnes, plodí spoustu problémů, které lidé pociťují, ale jejichž příčinu nejsou schopni identifikovat.

Nezaměstnanost velké části těch, kteří chtějí pracovat, se prodlužuje rok od roku; monopoly, ekonomické krize, všeobecná omezení produktivního ekonomického úsilí, ekonomický nacionalismus a války jsou nevyhnutelnými důsledky vládních intervencí, které hlásají obhájci třetí cesty. Všechna tato zla, za která socialisté obviňují kapitalismus, jsou právě produktem této nešťastné, údajné „pokrokářské“ politiky. Katastrofy, které jsou vodou na mlýn radikálních socialistů, jsou výsledkem myšlenek lidí, kteří říkají: „Nejsem proti kapitalismu, ale.“ Tito lidé ve skutečnosti udávají krok socializaci a důkladné byrokratizaci. Jejich neznalost plodí katastrofy.

Objevit skutečné příčiny hospodářských problémů může objevit jen obecná ekonomická věda, jež nebude naivní, vyumělkovaná, odtržená od skutečnosti našeho světa. Tou byla a zůstává Misesova praxeologie. Proto je třeba šířit ekonomické vzdělávání. Ve věku demokracie je však k uskutečnění změny potřeba, aby si skutečné příčiny problémů a následky byrokratizace společnosti osvojily nejen elity, ale také masy. K tomu je nutné, aby teoretické poznatky mohly být ilustrovány na příkladech z každodenního života. Aby to však bylo možné, musí se lidé zbavit své představy o zbožštělém státu a myšlenky, že panovník je dobrý, jen má špatné rádce, tj. musí se setkávat s nejvyššími byrokraty při svých každodenních záležitostech. Byrokraté nesmí být příliš daleko, tj. byrokratická správa nesmí být centralizovaná. Obyčejný člověk musí mít možnost zblízka vidět a porovnávat. „Pro systém vládní regulace podnikání je přirozené, že směřuje ke konečné centralizaci“ (str. 38), varuje Mises. Čím centralizovanější vláda, tím méně lidé pochopí důsledky regulací. Vše jim bude připadat příliš složité a vzdálené. Teoretické poznatky bude složité podpořit srozumitelnými příklady. Odstranění byrokracie bude proto komplikovanější než kdy předtím.

Před ekonomy a všemi, kdo si uvědomují rizika byrokratizace, stojí dva úkoly: (1) pomocí ekonomického vzdělávání rozkrývat logiku komplexních ekonomických jevů a ukazovat lidem, jaké jsou skutečné důsledky vládních aktivit; (13) a (2) stavět se všemi prostředky proti politické centralizaci (tj. dnes např. proti projektu Evropské unie), která zatemňuje skutečné dopady státních intervencí, znemožňuje srovnání a vzdaluje úředníky od míst a lidí, na něž jejich rozhodnutí dopadají.

Věřím, že Misesova Byrokracie pomůže oživit kritického ducha, který se vytrácí pod vlivem milionů korun věnovaných na státní propagandu byrokracie, jež je v poslední době rozšířena o propagandu Evropské unie. Jak nám sám Mises praví, „vytrácení kritického ducha představuje vážnou hrozbu pro zachování naší civilizace. Kdekdo pak může tahat lidi za nos.“ Kvalitní kniha, což Misesova Byrokracie dokládá, nám má oproti jiným „moderním“ knihám tolik co říci i po více než padesáti letech po svém sepsání, přestože je z oblasti dynamicky se vyvíjejících společenských věd. Mises věděl, že ekonomické zákony jsou nadčasové - neustále platné. Moderní počítače a ekonometrické modely na nich nic nezmění. Jen evropští zastánci socialismu za padesát let změnili jména a praktiky. Již se svým socialismem tolik nehonosí, ale schovávají se za jiné nálepky. Chtějí stále totéž. A stejně se bojí pravdy, jako jejich odvážnější soukmenovci, kteří se ke svému socialismu hlásili otevřeně. Mises nám ukazuje, jak je rozpoznat, a vysvětluje, k čemu jejich myšlenky vedou.

Snad nám Misesova klasika přinese do současnosti alespoň špetku starých dobrých časů.

„Tyto staré časy ale nebyly tak dobré, jak by se mohlo zdát našim současníkům. To, co bylo dobré, byla důvěra v postupující pokrok zabudovaný v systému svobodné tržní ekonomiky. Lidé tehdy nevěřili v božskou povahu státu. V tom byla jejich sláva.“

listopad 2002

PŘEDMLUVA K VYDÁNÍ Z ROKU 1962

Lze nalézt dva způsoby organizace lidských aktivit ve společnosti, tj. dva způsoby mírové mezilidské spolupráce. Jedním je byrokratické řízení (byrokratický management) a druhým je řízení vedené za účelem dosažení zisku (ziskový management).

Je všeobecně známo, že v dnešní době je ziskový management velmi nepopulární. Lidé se usilovně snaží nahradit přednostní postavení spotřebitelů, kteří jsou těmi, kdo rozhodují, co se bude v tržní ekonomice vyrábět, za všezahrnující plánování centrálního úřadu (tj. za socialismus). Zároveň si ale titíž lidé velmi stěžují na nedostatky byrokratického řízení. Nevidí, že když volají po potlačení podnikání vedeného úsilím o dosažení zisku, sami ve skutečnosti požadují další a další byrokracii a v konečném důsledku usilují o úplnou byrokratizaci všech sfér lidského života.

Existují oblasti lidského života, kde se nelze spoléhat na ziskové motivace a kde musí být využito byrokratického managementu. Policejní oddělení nemůže fungovat a používat metody řízení, které jsou typické pro běžné podnikání za účelem zisku. Například pekárna slouží omezenému počtu lidí (svým zákazníkům), kterým prodává své jednotlivě výrobky. A právě důvěra těchto zákazníků dodává jejich podnikání společenskou legitimitu (ziskovost). Policejní oddělení ale své „výrobky“ nemůže prodávat. Jejich přínos, bez ohledu na to jak je hodnotný a možná i nezbytný, ale na trhu žádnou cenu nemá, a proto jej nelze srovnávat s celkovými náklady, které na jejich dosažení byly vynaloženy.

Tento text byrokracii neodsuzuje ani neobviňuje. Pouze se snaží vysvětlit, co byrokratický management znamená a v čem se od ziskového managementu liší. Dále se v knize lze dočíst o tom, ve kterých oblastech je byrokratický management jediným možným způsobem organizace lidských aktivit. Nakonec se pokouší vysvětlit důsledky, ke kterým nutně vedou současné pokusy vlád a politických stran nahradit soukromé podnikání státní regulací a k čemu tyto aktivity povedou v budoucnosti.

Pochopení těchto problémů nám poskytne základ pro kvalifikované posouzení dvou zmíněných systémů ekonomické organizace ve společnosti - tržní ekonomiky a socialismu. Pomůže nám také odhalit význam Leninova programu „zorganizovat celé národní hospodářství jako poštovní systém“, učinit z celé společnosti „jeden úřad a jednu továrnu“ a přeměnit všechny občany „na placené zaměstnance státu“. (14)

Tato kniha byla sepsána a poprvé publikována v roce 1944. Proto také odkazuje na okolnosti a osobnosti té doby. Další vývoj se v jistých ohledech změnil a některé z osobností roku 1944 již ztratily svou aureolu. Podstata politických problémů, o kterých jsme hovořili, se však nezměnila.

Mohutný dějinný konflikt mezi individualismem a kolektivismem rozděluje lidstvo do dvou nepřátelských táborů stejně jako před osmnácti lety. Proto i zkoumání rozdílů mezi byrokratickým řízením a svobodným podnikáním na trhu je stále naprosto klíčové.

New York City

leden 1962

PŘEDMLUVA K VYDÁNÍ Z ROKU 1944

Hlavním problémem současných společenských a politických konfliktů je to, zda by se člověk měl či neměl vzdát svobody, soukromé iniciativy a individuální odpovědnosti a podřídit se poručnictví gigantického aparátu útlaku a donucení, který je představován socialistickým státem. Měly by být individualismus a demokracie nahrazeny autoritativním totalitarismem? Měl by se z občanů stát pouhý předmět, který bude podřízen všezahrnující armádě nuceně pracujících, již jsou povinni bezvýhradně poslouchat příkazy svých nadřízených? Měl by být člověk připraven o nejcennější privilegium, které má, jež mu umožňuje volit prostředky a cíle při cestě vlastním životem?

Dnes jsme svědky vítězného tažení socialistických myšlenek. Před půl stoletím pronesl přední britský politik sir William Harcourt: „Dnes jsme již všichni socialisty“ (15) V té době byl ale tento výrok, alespoň co se týče Velké Británie, poněkud předčasný. Ovšem dnes to v této zemi, jež byla svého času kolébkou moderního pojetí svobody, platí téměř dokonale. O kontinentální Evropě platí samozřejmě totéž. Spojené státy stále ještě stojí na křižovatce. Rozhodnutí, které svobodně učiní Američané, určí, jakým směrem se vydá celé lidstvo.

Problémy, jež s sebou nese rozpor mezi socialismem a kapitalismem, lze analyzovat z řady úhlů. V současnosti se zdá, že nejvhodnějším způsobem, jak k této úloze přistoupit, bude zkoumat rozrůstání byrokratických institucí. Analýza byrokratismu totiž nabízí skvělou příležitost uvědomit si základní problémy tohoto rozporu.

Přestože vývoj byrokratismu byl v posledních letech velmi rychlý, nejsou jím Spojené státy v porovnání s ostatním světem stále příliš postiženy. Lze v nich nalézt pouze několik málo rysů byrokratického řízení. Pojednání o byrokratismu v této zemi by proto nebylo úplné, kdyby se nezabývalo některými aspekty a následky tohoto vývoje, jež lze zatím pozorovat pouze v zemích, kde se byrokratismus rozvíjí po delší dobu. Zkušenosti z klasických byrokratických zemí, jako je Francie, Německo nebo Rusko, nám pomohou mnohé věci osvětlit.

Příležitostné odvolání se na situaci v Evropě ale nemá za cíl zamlžit základní rozdíl, který, co se týče byrokratizace, mezi politickou a sociální mentalitou ve Spojených státech a v kontinentální Evropě existuje. Americkému myšlení byla a je cizí myšlenka tzv. Obrigkeit (vrchnosti), tedy existence vládnoucí moci, jež není odvozena od přání lidí. Je dokonce značně obtížné vysvětlit člověku, jehož zdrojem politického vzdělání jsou texty Miltona a Peineho, Prohlášení nezávislosti, Ústava a Gettysburské prohlášení, co zahrnuje německý termín Obrigkeit a co je to Obrigkeit-Staat. Snad nám následující dva citáty pomohou tyto koncepty objasnit.

15. ledna 1838 prohlásil v odpovědi na petici občanů jednoho pruského města pruský ministr vnitra G. A. R. von Rochow: „Člověku nenáleží používat svého nedostatečného intelektu k posuzování činů státníka a osobovat si ve své povýšené nestoudnosti právo na hodnocení jejich spravedlnosti.“ Toto prohlášení bylo učiněno v době, kdy německý liberalismus zpochybňoval absolutismus a veřejné mínění neslo velmi nelibě tuto ukázku byrokratické namyšlenosti.

O půlstoletí později byl německý liberalismus zcela mrtev a nahrazen etatistickým systémem vládního zasahování do podnikání a agresivním nacionalismem, císařovou Socialpolitik. Nikdo nic nenamítal, když rektor Imperiální univerzity ve Štrasburku v poklidu označil německý systém vlády takto: „Naši úředníci nikdy nedopustí, aby jim někdo vyrval z rukou moc, a obzvláště ne nějaká většina v parlamentu, neboť s nimi si umíme skvěle poradit. Žádné nařízení není tak bez problémů strpěno a přijato tak vřele jako nařízení přicházející od úctyhodných a vzdělaných státních úředníků. Německý stát je státem, kde vládne úřednictvo - doufejme, že to tak zůstane.“ (16)

Něco takového by žádný Američan nikdy nevyslovil. Zde by takový výrok zaznít nemohl.

ÚVOD

1. Hanlivý význam pojmu byrokracie

Pojmy byrokrat, byrokratický a byrokracie jsou jednoznačně nadávkami. Nikdo nenazve sám sebe byrokratem nebo nepoužije pro svoje metody řízení a správy přívlastek byrokratické. Tato slova jsou vždy spojena s hanlivým významem. Pokaždé znamenají opovržlivou kritiku osob, institucí nebo postupů. Nikdo nepochybuje, že byrokracie je veskrze špatná, a v dokonalém světě by proto neměla existovat.

Urážlivý smysl těchto pojmů se neobjevuje jen v Americe a dalších demokratických státech. Jde o univerzální jev. Do konce i v Prusku, které je prototypem autoritářské vlády, nikdo nechtěl být nazýván byrokratem. Vrchní vládní rada (Wirklicher geheimer Ober-Regierungsrat) pruského krále byl hrdý na svoji ctihodnost a na moc, kterou disponoval. Jeho sebevědomí podporovala vážnost, kterou vzbuzoval u podřízených a veřejnosti. Byl naplněn ideou své důležitosti a neomylnosti. Ale považoval by za nestydatou urážku, jestliže by někdo měl tu drzost nazvat ho byrokratem. On sám o sobě neuvažoval jako o byrokratovi, ale jako o služebníkovi občanům, zmocněnci jeho Veličenstva, státním funkcionáři neochvějně sloužícím dnem i nocí pro blaho národa.

Je pozoruhodné, že ti „pokrokáři“, kterým kritici byrokracie dávají za vinu její rozšíření, se neodvažují byrokratický systém hájit. Na druhou stranu se při zavrhování byrokracie spojují s těmi, kterými jinak opovrhují jakožto „zpátečníky“. Tvrdí totiž, že tyto byrokratické metody jsou zcela nepodstatné pro ideál, o jehož dosažení usilují. Říkají, že byrokracie je jen nepříliš vhodný způsob, který kapitalistický systém používá k vyrovnání se s existencí trendu k jeho vlastnímu vymizení. Neodvratným konečným triumfem socialismu nebude pouze odstranění kapitalismu, ale také odstranění byrokracie. Ve světě světlých zítřků, v ráji prostoupeném všezasahujícím plánováním, již nebudou žádní byrokraté. Nejdůležitější bude obyčejný člověk. Lidé budou sami dohlížet na všechny své záležtosti.Pouze úzkoprsí maloměšťáci mohou propadnout omylu, že byrokracie je ukázkou toho, co má pro lidstvo připraven socialismus.

Vypadá to tedy, že každý souhlasí s tím, že byrokracie je zlo. Ale stejně tak platí, že se dosud nikdo nepokusil použitím jednoznačného pojmosloví stanovit to, co byrokracie skutečně představuje. Slovo byrokracie je všeobecně užíváno velmi neurčitě. Mnoho lidí by uvedlo do rozpaků, kdyby se jich někdo zeptal na přesnou definici a vysvětlení. Jak tedy mohou odsuzovat byrokracii a byrokraty, když ani nevědí, co tento pojem znamená?

2. Obžaloba byrokratismu z pohledu amerického občana

Američan, kterého požádáte, aby specifikoval své výhrady vůči zlu postupující byrokratizace, odpoví nejspíše něco jako:

„Náš tradiční americký systém byl založen na oddělenosti zákonodárné, výkonné a soudní moci a na spravedlivém rozdělení soudních pravomocí mezi unii a jednotlivé státy. Zákonodárci, nejvlivnější představitelé výkonné moci a většina soudců byli vybíráni prostřednictvím voleb. Lidé, voliči, tedy hráli hlavní úlohu. Kromě toho, žádné z těchto tří ramen státu nemělo právo zasahovat do soukromých záležitostí občanů. Občan dbající zákonů byl svobodným člověkem.

Nyní se již ale několik let, a zvláště od dob New Dealu, vlivné instituce chystají nahradit tento původní a ověřený demokratický systém diktátorskými pravidly nezodpovědné a arbitrární byrokracie. Byrokrat není do úřadu zvolen voliči, ale jmenován jiným byrokratem. Osobuje si tak množství zákonodárné moci. Vládní komise a úřady vydávají nařízení a regulace, čímž přebírají řízení a usměrňování všech stránek života občanů. Nejen že regulují věci, které byly až do dneška ponechány úsudku jednotlivce, ale nevyhýbají se ani nařizování toho, co je ve skutečnosti řádně přijatými zákony zakázáno. Prostřednictvím této kvazilegislativy si úřady přisvojují moc rozhodovat o mnoha důležitých otázkách podle svého vlastního mínění o tom kterém případu, což je naprostá svévole. Rozhodnutí a nařízení úřadů jsou vynucována federálními úředníky. Údajné justiční přezkoumání je ve skutečnosti pouhou iluzí. Každý den byrokraté uchvacují více moci; velmi brzy budou spravovat celou zemi.

Nemůže být pochyb o tom, že tento byrokratický systém je v podstatě neliberální, nedemokratický a neamerický, že je v rozporu s duchem a zněním Ústavy a že se jedná o kopie Stalinových a Hitlerových totalitních metod. Je naplněný fanatickým nepřátelstvím vůči svobodnému podnikání a soukromému majetku. Ochromuje podnikání a snižuje produktivitu práce. Marnotratnými výdaji mrhá národním bohatstvím. Je neefektivní a představuje plýtvání. Ačkoliv se tváří, že plánuje, nemá žádný závazný plán ani žádný cíl. Postrádá ucelenost a konzistenci, různé úřady a agentury svou činností usilují o protichůdné cíle. Výsledkem je rozdrobení celého společenského fungování výroby a rozdělování a v konečném důsledku chudoba a rozvrat.“

Tato silná obžaloba byrokracie v podstatě odpovídá, i přes dosti emotivní vylíčení, současnému trendu v americké vládě. Zapomíná však na to podstatné. Činí totiž byrokracii a byrokraty zodpovědnými za vývoj, jehož příčiny musejí být hledány někde jinde. Byrokracie je pouze důsledkem a příznakem skutečností a změn, jejichž kořeny nalezneme mnohem hlouběji.

Charakteristickým rysem nynější politiky je trend k nahrazení svobodného podnikání vládní kontrolou. Vlivné politické strany a zájmové skupiny v rozsáhlé míře žádají státní regulaci všech ekonomických aktivit, úplné vládní plánování a zestátnění podnikání. Jejich cílem je plná vládní kontrola vzdělávání a socializace zdravotnictví. Neexistuje sféra lidské činnosti, kterou by nebyly připraveny podřídit autoritativní kontrole. V jejich očích je státní regulace všelékem na jakoukoli nemoc.

Tito nadšení obhájci všemocné vlády jsou velmi mírní v hodnocení své vlastní role, kterou ve vývoji směrem k totalitě hrají. Tvrdí, že trend socialismu je neodvratný. Je to nezbytná a nevyhnutelná tendence historického vývoje. Spolu s Karlem Marxem hájí názor, že socialismus jistě přijde jako „neúprosný přírodní zákon“. Soukromé vlastnictví výrobních prostředků, svobodné podnikání, kapitalismus a tržní hospodářství jsou odsouzeny k záhubě. „Vlna budoucnosti“ nese člověka směrem k pozemskému ráji plnému vládní kontroly. Zastánci totalitarismu nazývají sami sebe „pokrokáři“ právě proto, že dělají, jako by pochopili poselství této předzvěsti. A zesměšňují a znevažují jako „zpátečníky“ všechny ty, kteří se snaží vzepřít působení sil, jež - jak říkají - žádné lidské úsilí nedokáže zastavit.

Díky této „pokrokové“ politice vyrůstají nové úřady a vládní agentury jako houby po dešti. Byrokraté se množí a starostlivě, krůček za krůčkem, omezují svobodu jednotlivých občanů. Mnozí občané, zejména ti, kterými „pokrokáři“ pohrdají jako „zpátečníky“, cítí odpor k takovým zásahům do svých záležitostí a vyčítají byrokratům nekvalifikovanost a rozhazovačnost. Ale těchto odpůrců byla dosud pouze menšina. Důkazem toho je, že neuspěli v minulých volbách. „Pokrokáři“, neoblomní nepřátelé svobodného podnikání a osobní iniciativy a fanatičtí zastánci totalitní vládní kontroly podnikání, je přehlasovali.

Je skutečností, že politiku New Dealu voliči podpořili. Ani zde není žádných pochyb, že tato politika by byla zcela opuštěna, kdyby přišla o jejich přízeň. Spojené státy americké jsou stále demokratické. Ústava je stále nedotčená. Volby jsou stále svobodné. Voliči neodevzdávají své hlasovací lístky pod nátlakem. Proto není správné tvrdit, že byrokratický systém vítězí pomocí neústavních a nedemokratických metod. Právníci mají možná pravdu, když pochybují o zákonnosti některých druhořadých bodů. Ale jako celek byl New Deal Kongresem podpořen. Kongres vytvořil zákony a vyčlenil peníze.

Amerika samozřejmě čelí jevu, který tvůrci Ústavy nepředvídali a nemohli předvídat: dobrovolné zřeknutí se Kongresu svých práv. Kongres v mnoha případech předal úkoly legislativy vládním agenturám a úřadům a uvolnil svoji rozpočtovou kontrolu, a umožnil tak rozsáhlé příděly na výdaje, o kterých poté do detailů rozhodovala vláda. Právo Kongresu dočasně delegovat některou z jeho pravomocí na jiný orgán je nepopiratelné. V případě National Recovery Administration to Nejvyšší soud prohlásil za protiústavní. Ale delegování pravomocí prováděné obezřetnější cestou je běžné. Při jakékoli míře delegování však takto jednající Kongres až dosud nejednal v rozporu s deklarovanou vůlí většiny suverénních lidí.

Na druhé straně si musíme uvědomit, že delegování pravomoci je hlavním nástrojem moderní diktatury. Vždyť na základě delegování moci se stalo, že Hitler a jeho ministerská rada vládnou Německu. Je to právě delegováním moci, že britská levice chce ustavit svoji diktaturu a přetvořit Velkou Británii v socialistické společenství. Je zřejmé, že delegace moci může být užita jako kvaziústavní maska diktatury. To ale rozhodně není současný případ Spojených států.

Kongres má nepochybně stále zákonná práva a ve skutečnosti může všechna jím delegovaná práva převzít zpět. Voliči mají stále právo a moc dosadit zpět senátory a zástupce, kteří se zásadně staví proti jakémukoliv předávání moci mimo Kongres. Ve Spojených státech amerických tedy byrokracie vychází z ústavních základů.

Není správné považovat za protiústavní ani pokročilé soustředění jurisdikční pravomoci v rukách centrální vlády a z toho vyplývající snížení důležitosti jednotlivých států. Washington si otevřeně nepřisvojuje žádné pravomoci. Rovnováha v rozdělování moci mezi federální vládu a jednotlivé státy, tak jak je zakotvena v Ústavě, byla však vážně narušena, protože nové pravomoce získala z velké části Unie, a ne jednotlivé státy. Nejedná se o následek hrozivých intrik části tajemných washingtonských klik, prahnoucích po potlačení států a utužení centralizace, ale o důsledek toho, že Spojené státy jsou hospodářský celek s jednotným měnovým a úvěrovým systémem a s volným pohybem zboží, kapitálu a pracovní síly mezi jednotlivými státy. V takovéto zemi musí být regulace podnikání centralizována. Bylo by nemožné nechat ji na jednotlivých státech. Pokud by měl každý ze států volnost v regulaci podnikání podle vlastních záměrů, jednota domácího trhu by se rozpadla. Regulace podnikání ze strany jednotlivých států by byla uskutečnitelná, jedině pokud by byl každý stát schopen oddělit své území od zbytku národa pomocí obchodních a migračních bariér a pokud by také měl autonomní monetární a úvěrovou politiku. Stejně tak, jako nikdo vážně nenavrhuje rozpad hospodářské jednoty národa, je také potřeba pověřit regulací podnikání Unii. Pro systém vládní regulace podnikání je přirozené, že směřuje ke konečné centralizaci. Autonomie států, tak jak je garantována Ústavou, je uskutečnitelná pouze v systému svobodného podnikání. Při hlasování pro vládní regulaci podnikání voliči nepřímo, byť nevědomky, hlasují pro větší centralizaci.

Ti, kteří byrokracii kritizují, dělají chybu, když zaměřují své útoky pouze proti jejím příznakům a ne přímo proti „sídlu zla“. Nezáleží na tom, zda je nespočet rozhodnutí ovlivňujících všechny stránky ekonomických aktivit občanů vydáván přímo zákonem, náležitě schváleným Kongresem, či komisí nebo vládním výborem, kterému byla pravomoc svěřena zákonem je doprovázena vybavením peněžními prostředky. Lidé si ve skutečnosti stěžují na to, že se vláda do této totalitní politiky pustila, a nikoli na technický způsob, jaký přitom vládní orgány využívaly. Byl by v tom jen malý rozdíl, kdyby Kongres nevybavil tyto výbory funkcí kvazi-legislativců a měl vyhrazena práva vydávat veškerá nařízení požadovaná pro jejich funkci pro sebe.

Jakmile je regulace cen vyhlášena za úkol vlády, musí být stanoveno blíže neurčené množství cenových stropů, z nichž řada musí poté být dle změn okolností znovu a znovu upravována. Tato pravomoc je právně dána Úřadu pro správu cen (Office of Price Administration - OPA). Vliv Kongresu na jeho byrokraty by ale nebyl podstatně narušen, jestliže by byli nuceni při uzákoňování těchto stropů získat souhlas Kongresu. Kongres by však byl zaplaven spoustou návrhů zákonů, jejichž náplň by přesahovala rozsah jeho schopností. Členové Kongresu by neměli dostatek času ani informací na seriózní prověření návrhů vypracovaných různými pododděleními OPA. Nezbyla by jim jiná možnost než důvěřovat vedoucímu úřadu a jeho zaměstnancům a hlasovat en bloc pro návrhy, nebo zrušit zákon dávající administrativě pravomoc tyto ceny regulovat. Pro členy Kongresu by bylo nemožné prozkoumávat tyto návrhy se stejnou pečlivostí a svědomitostí, s jakou běžně rozmýšlejí o politice a zákonech.

Parlamentní postupy jsou přiměřené pro vytváření rámců zákonů potřebných pro společnost založenou na principech soukromého vlastnictví výrobních faktorů, svobodného podnikání a spotřebitelské suverenity. Jsou však nevhodné pro spravování záležitostí pomocí všemohoucí vlády. Tvůrcům Ústavy se nikdy ani nezdálo o vládním systému, ve kterém by úřady musely určovat ceny paprik a pomerančů, fotoaparátů a žiletek na holení, kravat a papírových ubrousků. Ale kdyby je tato možnost napadla, jistě by považovali za bezvýznamnou otázku, zda tyto regulace mají být vydávány Kongresem, nebo byrokratickým úřadem. Měli by jednoduše za to, že vládní regulace podnikání je jednoznačně neslučitelná s jakoukoliv formou ústavní a demokratické vlády.

Není pouhou nešťastnou náhodou, že socialistické země jsou spravovány diktátorským způsobem. Totalita a vláda lidu jsou vzájemně neslučitelné. Situace v Německu a v Rusku by nevypadala jinak, kdyby Hitler a Stalin předkládali všechny své výnosy k rozhodnutí svým „parlamentům“. Při vládní kontrole podnikání parlamenty nemohou být nic jiného než shromážděním lidí hlasujících „pro“. Stejně tak nelze hledat chybu v tom, že úředníci byrokratických úřadů nejsou voleni. Volby výkonných činitelů jsou rozumné pouze v případě vrcholných pozic. Zde si mohou voliči vybrat mezi kandidáty, jejichž politický charakter a názory znají. Bylo by absurdní užívat stejnou metodu pro jmenování spousty neznámých lidí. Toto má smysl, když občané hlasují pro prezidenta, guvernéra nebo pro starostu. Bylo by nesmyslné nechat je hlasovat pro stovky a tisíce druhořadých úředníků. V takových volbách by voliči neměli na výběr, ale podpořili by seznam navržený jejich stranou. V podstatě není rozdíl mezi tím, zda řádně zvolený prezident nebo guvernér navrhne všechny své spolupracovníky, nebo zda budou voliči hlasovat pro seznam obsahující jména všech těch lidí, které si jejich preferovaný kandidát vybral za poradce.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Byrokracie.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.