JAROSLAV KMENTA

BOSS BABIŠ

NYMBURK 2017

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována, uchovávána v rešeršních systémech nebo jakkoli elektronicky, fotograficky či jinak přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele práv a nakladatele knihy.

Jaroslav Kmenta

Boss Babiš

© Jaroslav Kmenta, 2017

Fotodokumentace Jaroslav Kmenta, 2017

Fotografie použitá na obálce: ČTK / Martin Štěrba a Josef Horázný

ISBN 978–80–87569–32–0

ISBN 978–80–87569–33–7 (ePUB)

ISBN 978–80–87569–34–4 (MOBI)

„Je možné stále klamat některé,
nebo občas oklamat všechny,
ne však stále klamat všechny.“

Abraham Lincoln

Tato kniha byla napsána podle skutečné události. Přesto v sobě může zahrnovat i část fikce. Protože nikdy nemůžete dokonale zachytit celý lidský život, který každý z nás vnímá odlišně.

Poděkování

Děkuji šéfredaktorovi magazínu Reportér Robertu Čásenskému za pomoc a podporu. Stejně tak děkuji kolegům Jiřímu Štickému, Michalu Musilovi, Lukáši Honzákovi, Petru Hořejšímu a Janě Štěpánové.

Také děkuji Zbyňkovi a Martinovi. A všem svým zdrojům za důvěru.

Obsah

část první | BABIŠISTÁN

část druhá | TAJEMNÝ DAR Z PANAMY

část třetí | KÁMOŠI Z STB

část čtvrtá | CHEMICKÝ ALI

část pátá | PALERMO

část šestá | ANOFERT

část sedmá | ANDREJ A TOVÁRNA NA HNOJIVA

část osmá | HALÓ, TADY BABIŠ

část devátá | KMOTR Z KOSTELCE

část desátá | DIAGNÓZA AB

část jedenáctá | HLUBOKÉ HRDLO

místo doslovu | KOHO VOLIT

Zdroje

část první
BABIŠISTÁN

1

V pondělí 24. června 2013 v 17 hodin a 36 minut napsal podnikatel Andrej Babiš na svůj twitterový účet větu, která nevěstila nic dobrého.

„Zítra asi něco koupím,“ uvedl.

V té době se vědělo, že miliardář Babiš krouží kolem médií a že chce ovládnout nějaký mediální dům. Nejvíce se spekulovalo o tom, že vstoupí do společnosti Ringier, která vydává bulvární deník Blesk a také například týdeník Reflex.

Celý další den se tedy vedly v médiích a na sociálních sítích debaty o Babišovi a Blesku.

Jenže ve středu 26. června 2013 nejdříve Ringier popřel, že by se dohodl s Babišem. A zanedlouho poté vyšla oficiální zpráva, která vyvolala ještě větší poprask a také zděšení.

Agrofert se dohodl s německými majiteli společnosti Mafra, která vlastní deníky MF DNES, Lidové noviny či druhý nejnavštěvovanější zpravodajský portál iDNES.cz.

Miliardář Babiš, o němž bylo v té době už známo, že se chystá vstoupit do politiky, protože založil a vedl hnutí ANO 2011, tak ovládl nejvlivnější seriózní noviny v zemi, a tím také nejsilnější investigativní centrum, které se léta budovalo v deníku Mladá fronta DNES.

2

Babiš zaplatil za Mafru podle dostupných informací 2,4 miliardy korun. Za tuto částku získal vedle médií i další části patřící pod vydavatelství Mafra, včetně televize Óčko a tiskáren v Praze a v Olomouci. K tomu pak navíc za další více než miliardu převzal od německých akcionářů i budovu vydavatelství na pražském Andělu. Pokud bychom spočítali, kolik lidí si pustí měsíčně na svých počítačích, mobilech a tabletech všechny dostupné weby skupiny Mafra, dojdeme k závratnému číslu: 6 milionů reálných uživatelů.

2,4 milionu lidí četlo v součtu všechny tiskoviny vydávané Mafrou, číslo udávalo denní čtenost. A měsíční „zásah“ diváků hudebních stanic televize Óčko se pohyboval kolem 2,5 milionu lidí.

Později k tomu Babiš přikoupil ještě rozhlasovou stanici Impuls, kde se pohybuje denní poslechovost kolem jednoho milionu lidí.

Tato čísla nejdou jednoduše sečíst. Řada lidí se připojí na iDNES.cz z pevného počítače, ale i z mobilu nebo z tabletu. A platí, že většina čtenářů papírových novin se zároveň dívá také na iDNES.cz či Lidovky.cz. Lze udělat jen hrubý odhad. A podle něj si Babiš koupil média, která „pokrývala“ svým dosahem třetinu až polovinu obyvatel této země.

Babiš tím získal nejen slušný byznys (byť se mu investovaná suma nejspíš přímo z médií nikdy nevrátí), ale zejména komunikační kanál s rozhodující skupinou lidí, kteří chodí k volbám. Babiš si tak koupil vliv a moc nad informacemi.

Byl to šok pro politiky, byznysmeny, ale hlavně pro novináře. Celá transakce tehdy proběhla nezvykle rychle a český management a šéfredaktoři jednotlivých médií neměli o jednáních s Babišem vůbec žádné informace.

Novinář Karel Škrabal, který byl v té době zástupcem šéfredaktora MF DNES, později trefně řekl: „Pro mě byl vstup Babiše do Mafry 11. září české žurnalistiky. Je to den, kdy si všichni pamatujeme, kde jsme byli, když se to stalo.“

Já jsem v té chvíli seděl v redakci MF DNES na pražském Andělu. A málem mě chytil infarkt.

3

Média jsou zvláštní druh společenské činnosti. Pokud pomineme veřejnoprávní média, je to byznys jako každý jiný, jen je postavený na zveřejňování informací a na penězích z inzerce. Ale je to také služba veřejnosti. Každý má právo vědět, co se ve společnosti děje. Proto si dennodenně lidé na celém světě otevírají noviny a teď i tablety a telefony, aby se dozvěděli, co je nového.

Média pomáhají také upevňovat demokracii. Už prostě jen tím, že objektivně referují o dění v politice. Nezastupitelnou úlohu pak mají média při kontrole politiků, jimž je svěřena správa věcí veřejných.

Ne každý politik se přitom chová mravně. Řada lidí podlehne korupci. Rozhodne o předražených zakázkách. Pak na tom tratí stát, tedy všichni daňoví poplatníci, protože dálnice, která mohla stát 20 miliard, přijde na 30 miliard. Když média upozorní na nějaký takový skandál, je to ten nejlepší způsob, jak pomoci něco napravit či kultivovat politické prostředí.

Odhalovat skandály je složité a časově náročné. A také citlivé a riskantní. Proto se do takové práce nepouštějí všechna média. Některá chtějí mít klid, nestojí o problémy s vlivnými hráči na trhu, aby nepřišla o inzerci.

MF DNES měla redakční politiku postavenou na investigativní žurnalistice již od devadesátých let. Za tu dobu se v ní vystřídala řada novinářů. A ti, co v ní získali zkušenosti, mnohdy rozvíjeli pátrací způsob práce v dalších redakcích.

Co napsal tento list, mělo velkou váhu. Téměř vždy to vyvolalo pozornost. Zpravodajské texty a reportážní projekty takzvaných pátračů citovala ostatní média. Často pak taková témata nastavovala agendu příštích dnů či politických jednání.

Já jsem pracoval v MF DNES celkem 17 let. Na dvě fáze. Nejdříve v letech 1993 až 2000. Pak jsem se tam po krátké přestávce v roce 2003 vrátil.

4

Můj život se k investigativní novinařině stočil záhy poté, co jsem do médií vstoupil. Od roku 1991 jsem nejdříve dělal v agentuře ČTK a věnoval se školství a pak armádě. Ale od roku 1993 jsem už v největší redakci v zemi dělal projekty, po nichž touží ti nejzkušenější novináři. Pátrací žurnalistiku jsme se učili za pochodu a na koleně. Sbírali jsme zkušenosti od novinářů ze Západu, od kterých jsme se tenhle styl novinářské práce vlastně učili. U nás nebylo, od koho to odkoukat. Generace novinářů, kteří dělali v médiích v době komunismu, se nemohla do takových kauz pouštět, natož o nich psát.

Měl jsem štěstí, že jsem se tehdy chytil velkého tématu v armádě. Pátral jsem, co všechno ministerstvo obrany tajilo v době války v Zálivu v roce 1990. A zjistil jsem, že naše československá protichemická jednotka naměřila ve válce v Zálivu chemické otravné látky sarin a yperit. Jenže americký Pentagon i české ministerstvo to nejdříve tajily. A až pod tíhou důkazů, které jsem snášel ve svých reportážích, to pak byly donuceny přiznat. Což vedlo k dalšímu zjišťování, zda právě sarin a yperit nemohly způsobit vážné zdravotní problémy a nemoci válečných veteránů. Z toho vznikla moje první velká kauza, po níž přijeli do Prahy experti Pentagonu a americký senátor Richard Shelby.

Pak přicházely další případy.

V roce 1997 jsem zveřejnil informace o podezření, že strana Václava Klause má ve Švýcarsku tajné konto. Tyto informace spolu se zprávami o fiktivních sponzorech ODS přispěly k pádu Klausovy vlády. Existenci konta rok poté při policejním vyšetřování potvrzovala i výpověď tajemníka ODS Ludvíka Otta.

Jakmile se vystřídala politická garnitura, pátrali jsme u ČSSD. A odhalil jsem, že místopředseda vlády Egon Lánský (ČSSD) má tajné konto v Rakousku, což bylo v roce 1999. Lánský pak rezignoval.

Ale přišly i nepolitické kauzy. V roce 2000 jsem zveřejnil reportáž o praní špinavých peněz v Komerční bance. Později se při vyšetřování potvrdilo, že tunelář Komerční banky Barak Alon byl ve spojení s lidmi ze solncevské mafie.

V roce 2001 jsem publikoval reportáže o tom, zda byl konzul z irácké ambasády v Praze napojen na hlavního atentátníka z 11. září 2001, tedy na al-Káidu. O případu pak referovaly americké noviny The New York Times či americké televizní stanice.

A v roce 2005 pak přišla asi největší aféra. V MF DNES jsem se věnoval majetkovým nejasnostem premiéra Stanislava Grosse (ČSSD). Ten tehdy nedokázal vysvětlit původ peněz na svůj barrandovský byt. Tři měsíce nato premiér rezignoval, protože o svých financích lhal.

Připomínám, že tehdy šlo „jen“ o 1,2 milionu korun. V pozdějších dobách vrcholné vlády Mirka Topolánka z ODS a v éře politika Andreje Babiše mají jejich aféry poněkud vyšší řády. Ale nepředbíhejme.

5

Ještě v témže roce 2005 jsem přinesl reportáž o tom, jak si vysoce postavený pracovník resortu ministerstva financí, který tehdy řídil Bohuslav Sobotka (ČSSD), tajně ulil desítky milionů korun z vymožené pohledávky českého státu v Peru. Policie pak případ vyšetřila a úředníka obvinila.

Začátkem roku 2006 jsem popsal, jak šéf poslanců ČSSD Michal Kraus vyjednával tajně v Ghaně o miliardové investici do podniku na zpracování kakaa. Kraus pak odešel ze všech politických funkcí.

V dalších letech jsem v novinách i ve svých knihách zveřejňoval příběhy kolem zavražděného kmotra podsvětí Františka Mrázka včetně policejních odposlechů, které zametlo bývalé vedení policie a justice raději pod koberec. Odposlechy totiž ukazovaly na to, že mafie měla styky s politiky a s jejich lobbisty. To bylo v letech 2007 až 2009. I na základě toho pak skončil v ČSSD někdejší šéfporadce Miloše Zemana Miroslav Šlouf nebo později také Ivan Langer z ODS, jehož voliči vykroužkovali ve volbách.

Následovalo odhalení, že zakladatel strany Věci veřejné Vít Bárta vstoupil do politiky kvůli posílení byznysu své bezpečnostní agentury ABL. Vít Bárta kvůli tomu musel v roce 2011 rezignovat na post ve vládě. V důsledku aféry odešel i ministr vnitra Radek John a padlo několik náměstků původně vyškolených v této bezpečnostní agentuře.

Krátce nato následovalo zveřejnění odposlechů lobbisty Romana Janouška, které ukázaly, jak ovlivňoval zakázky pražského magistrátu a jak významný vliv měl na vysokou politiku. To se psal rok 2012. Kmotr Janoušek poté ztratil své dominantní postavení v šedé zóně české politiky. A svůj vliv zcela ztratil i jeho spojenec v ODS exprimátor Prahy Pavel Bém, který byl nucen pozastavit ve straně členství.

6

Když si seznam popisovaných případů projdete, zjistíte, že nám v MF DNES bylo úplně jedno, kdo je zrovna u moci. Nikomu jsme nedrželi palce a nestranili jim jen kvůli tomu, že by nám byl někdo více či méně sympatický.

A to jsem vyjmenoval jen ty velké projekty, na kterých jsem dělal já. V investigativním oddělení MF DNES pracovali další kolegové třeba na rozkrývání korupce kolem vojenských zakázek, kvůli kterým skončilo ve funkcích nemálo vysoce postavených politiků a úředníků blízkých KDU-ČSL či lidí spojovaných s Miroslavem Kalouskem (nyní TOP 09). Důležité bylo například i popisování privatizace plzeňské Škody a role někdejšího „supermanažera“ ČEZ Martina Romana.

Média plní roli takzvaného hlídacího psa. A největší zřetel a kontrola by měly být nasměrovány vždy na toho, kdo zrovna vládne, kdo má ten největší díl zodpovědnosti. Kdo rozhoduje o miliardách z veřejných rozpočtů.

Někteří lidé, ale zejména politici, rádi opakovali, že kauzy děláme v MF DNES na zakázku, že jsme placeni konkurencí nebo jinou stranou či podnikateli. Jednou, v roce 2006, když nás už měli sociální demokraté plné zuby, tak o mně začal premiér Jiří Paroubek (ČSSD) prohlašovat, že pracuji v žoldu ODS. V jednom diskusním pořadu České televize jsem na to zareagoval, že až sestaví vládu ODS a bude tu vládnout pravicová koalice, tak uvidíte, že nás po čtyřech letech bude nenávidět zase ODS.

Na výsledek jsme nemuseli čekat čtyři roky.

Po pár měsících, kdy jsme se zabývali aktivitami šéfa ODS a premiéra Mirka Topolánka a jeho poradce Marka Dalíka, jsme podle nich byli nájemnými novináři pracujícími na zakázku ČSSD.

A to politici ještě netušili, že přijdou skandály kolem kontroverzního ministra dopravy Aleše Řebíčka (ODS) nebo kolem temné minulosti ministrů financí Vlastimila Tlustého (ODS) či ministra vnitra Ivana Langera (ODS). Pak jsme byli opět „zaprodanci“, tentokráte údajně v žoldu ČSSD.

Vít Bárta z Věcí veřejných ve své době tvrdil, že děláme na objednávku kmotrů z ODS. A když jsme zveřejnili odposlechy kmotrů ODS, tak jsme byli zase „Bártovi lidé“.

Přitom je to úplně jednoduché: nedělali jsme a neděláme pro nikoho. Jen máme zvídavější otázky na ty, kdo zrovna vládnou nebo rozhodují.

Samozřejmě nemluvím za celou novinářskou obec. Nemohu strčit ruku do ohně za každého kolegu z branže. Nevím, co a jak dělají v jiných redakcích. Chci jen říct, že takhle se snažím chovat já a vlastně i drtivá většina novinářů, které jsem v životě osobně poznal.

7

Na Andreje Babiše pohlížím jako na kteréhokoli politika, který má významný vliv. Tedy kriticky a se zvýšenou ostražitostí.

Nemyslím si, že Babiš koupil Mafru proto, aby určoval denní agendu novin. Aby diktoval, co mají novináři psát v hlavním článku první strany nebo jak má vypadat redakční komentář. Jsem přesvědčen, že chtěl v prvé řadě získat „komunikační kanál“ na své voliče. Ale zároveň s tím mohl vyřešit ještě jeden problém: investigativní žurnalistiku.

Opravdu je těžké zbavit se podezření, že Babiš chtěl omezit riziko, že někdo vyhrabe informace z jeho minulosti a jeho podnikání, které mu budou nepříjemné. Musel si být vědom toho, že v MF DNES fungovala naprosto nezávislá a podle mého soudu nejlepší pátrací žurnalistika.

Babišovi se jistě líbilo, jak jsme kdysi „svlékli do naha“ Věci veřejné a Víta Bártu, Pavla Béma a Romana Janouška nebo Mirka Topolánka a Marka Dalíka. Pamatuji si, že byl nadšený, že se tady „konečně píše pravda“ a něco se děje. Ale zároveň si byl moc dobře vědom toho, že jakmile do politiky vstoupí on, čeká ho to samé. A to mohl změnit tím, že si prostě takové noviny koupí. Všechny další výhody, které to s sebou neslo, tedy psaní nepsaní o něm, větší prostor pro jeho inzerci či větší míru napadání jeho konkurence – to už byl bonus navíc.

8

O Babišovi jsem toho v roce 2013 věděl už docela dost. Samozřejmě ne všechno, ale i ta dvacetina z jeho neveřejného života, kterou jsem tušil nebo si ověřil anebo si ji mohl přímo odžít, stačila.

Možná i proto se mi v hlavě jasně rozsvítila výstražná kontrolka. Měl jsem prostě štěstí, že jsem léta letoucí sledoval prorůstání organizovaného zločinu do státní správy. A Andrej Babiš měl naopak to neštěstí, že v oblasti jeho byznysu – v petrochemii a v potravinářství – se etablovaly figury podnikatelského polosvěta: od Františka Mrázka přes Tomáše Pitra až po Radovana Krejčíře. Ti chtěli ovládnout a vytunelovat řadu podniků, což Babišovi nehrálo do karet. Kdyby se to gangsterům podařilo, přišel by o stamilionové zisky. Navíc by mu vyrostla nechtěná a všehoschopná konkurence.

Takže Babiš začal koncem devadesátých let minulého století bojovat s lidmi na okraji podsvětí. Nebyl v tom samozřejmě z jeho strany žádný veřejný zájem. On s nimi bojoval jednoduše proto, aby uhájil své teritorium, vliv a peníze. A právě díky tomu jsem už tehdy mohl vidět, jaký ve skutečnosti Babiš je, jaké používá metody a jak si začal budovat unikátní síť přátel ve vysoké politice, aniž byl sám v blízkosti ministrů příliš vidět.

Jenomže ten, kdo bojuje s mafiány, musí v některých momentech přebírat jejich metody a chovat se téměř stejně. Když chce být člověk dobrý policista, také se nic nedozví v kravatě v luxusní kavárně. Tam se zločin neplánuje. Musí sestoupit do podsvětí.

I Babiš musel občas svléknout kravatu a chodit v bahně. Jistě, Mrázek nebo Krejčíř si platili nájemné vrahy, Babiš na to šel jinak. „Vodil“ si politiky, kteří mu zajišťovali krytí ze strany státního aparátu – z policie a z justice. Babiš měl v politice vždy své lidi. A dovedně s nimi hýbal jako s loutkami.

9

Pro Babiše byl na začátku jeho kariéry nesmírně důležitý Stanislav Gross, někdejší korunní princ sociální demokracie a pozdější ministr vnitra, který to v roce 2004 dotáhl až na post premiéra. V polovině devadesátých let, když byl Gross ještě „pouhým“ předsedou poslaneckého klubu ČSSD, se k němu Babiš dostal díky Miroslavu Janstovi, vlivnému právníkovi a lobbistovi z ČSSD.

Babiš se s Janstou znal, jelikož oba začínali ve stejném byznysu kolem hnojiv lovosické Lovochemie. Velkou roli u Babišových začátků hrál také, dnes již zesnulý, exministr financí Ivo Svoboda či tehdejší premiér a pozdější prezident Miloš Zeman.

Do roku 1997 byl Babiš málo známý česko-slovenský podnikatel s minimálním vlivem na zdejší politiku. Byl téměř „nikdo“. Když si dáte do vyhledávače archivu médií jméno Babiš, vyjde vám v období od ledna 1995 do prosince 1998 jen 23 odkazů.

Kromě důležité zprávy, že chce Babišův Agrofert ovládnout podnik Deza Valašské Meziříčí, byl Babiš slyšet, jen když hájil své zájmy v souvislosti s hnojivy.

Jedna z prvních veřejných zmínek o Babišovi pochází z dubna 1997.

„Jsem přesvědčen, že zařazení minerálních dusíkatých hnojiv na seznam dovozního depozita je nedorozuměním a bude mít negativní dopad především na české zemědělství,“ řekl tehdy Zemským novinám Andrej Babiš, aby podpořil dovoz hnojiv, které zajišťoval pro český trh jeho Agrofert.

Jenže s nástupem ČSSD do vlády v roce 1998 se jeho pozice razantně změnila. Z obyčejného obchodníka s hnojivy se začal stávat velký hráč byznysu a také vlivný politický podnikatel.

Babiš zasekával své drápy v politice chytře. Většinou se s lidmi z politiky scházel sám a tajně, aby o něm nikdo nevěděl. Zpočátku nepoužíval žádné lobbisty ani prostředníky.

Co vím, tak Babiš není žádný podnikatel baťovského formátu. Ani byznysmen s vysokou morálkou. Je to všehoschopný muž, který vyrostl na těsném vztahu se státem a s politiky ČSSD.

A taky je – podle mého názoru – „geniální lotr“. Tedy pokud jde o byznys a o peníze. On prostě ví, jak někoho přitlačit ke zdi. Umí – jak se dnes moderně říká – kdekoho „ojebat“, dostat se za co nejmenší peníze k nějaké firmě. A umí to dokonale.

Důkazem toho je i fakt, že mu úplně na počátku patřily „jen“ dva podniky a velké úvěry. Až teprve poté, co se začal kamarádit s politiky ČSSD, dokázal rozmnožit a znásobit svůj byznys do současných rozměrů.

10

Jak již bylo řečeno, klíčovým zájmem Babiše byla od samého začátku petrochemie. A nejdůležitějším podnikem byl v tomto oboru státní holding Unipetrol, pod který spadala řada atraktivních chemiček. Vláda Miloše Zemana, která tu byla v letech 1998 až 2002, naplánovala privatizaci Unipetrolu a Babiš potajmu, aby to nikdo nevěděl, prosadil do důležitých podniků tohoto státního holdingu své lidi. Jinými slovy zařídil, aby v dozorčích radách či představenstvech seděli ti, kdo jsou s ním různým způsobem spřízněni.

Proč je to tak důležité? Co z toho vyplývalo, když tam měl lidi, s nimiž se stýkal i jako kamarád či obchodní partner? Získal tak informace. Měl dokonalý přehled, znal ceny surovin a další jiná tajemství z celého byznysu. Tím pádem měl převahu nad konkurencí.

Tohle je jeho princip zneužití politiky. Nejdříve mu šlo o kontakty, pak o informace, nakonec o majetek. Ale tehdy to nikdo nijak zvlášť neřešil, protože tohle všechno začalo být veřejně známé až s velkým odstupem času.

Tehdy to vlastně řešili převážně jenom zločinci Mrázek a Krejčíř. Protože ti moc dobře věděli, s kým mají tu čest. Jestli oni byli „kmotři“ a „padrinové“, tak Babiš byl něco jako šéf šéfů. Capo di tutti capi. Tedy Boss.

11

Ještě v ten samý týden, kdy Babiš oznámil, že kupuje Mafru, vyvolal sám miliardář první skandál. Choval se jako slon v porcelánu.

V pátek ráno, 28. června 2013, volal politickému redaktorovi Lidových novin Janu Kálalovi a domáhal se odpovědi, proč v deníku chybí zmínka o čtvrteční tiskové konferenci jeho politického projektu ANO 2011. Babiš v telefonátu nejprve kritizoval, že Lidové noviny jeho vystoupení na svých stránkách vůbec nezachytily. Pak opakovaně naléhal a chtěl vědět, na čí pokyn se tak stalo. A rozloučil se vzkazem na adresu vedení redakce Lidových novin: „Doufám, že kluci vědí, co dělají. Asi nevědí, s kým mají tu čest.“

Informace o nepatřičném telefonátu podnikatele Babiše se ihned rozšířila mezi novináře a na sociální sítě.

Babiš si uvědomil, že to přepískl a že bude muset situaci uklidnit. Proto nabídl, že přijede do obou největších redakcí Mafry – do Mladé fronty DNES a do Lidových novin, aby novinářům vysvětlil, že to tak nemyslel.

Mně volala asistentka šéfredaktora MF DNES Lucie Šmoldasová, že v redakci bude setkání s novým budoucím majitelem a že jsem taky zván. Byl jsem právě v autě na pražské Jižní spojce, na cestě za zdrojem k jedné kauze.

Nejdříve jsem si řekl, že na Babiše kašlu. Ale pak mi to nedalo, schůzku jsem odvolal, otočil auto a jel zpátky do redakce. „Třeba bude příležitost mu říct, jakou blbost udělal,“ říkal jsem si.

12

Zasedací místnost v MF DNES, kde obyčejně probíhaly všechny výrobní a tematické porady, byla plná. Přišli všichni vedoucí rubrik, editoři, vedení redakce a další klíčoví novináři. Sedl jsem si na své oblíbené místo u oválného stolu a čekal, až se otevřou dveře.

Pro mě byl šok, už když se na veřejnost dostalo, že Babiš kupuje naše noviny. Ale když jsem Babiše viděl v zasedačce, celý problém se ještě zhmotnil. Byla to rána. Jako by mě někdo praštil kladivem do hlavy. Byl jsem z toho vážně špatný. Dostavila se obrovská frustrace.

Většinu svého profesního života jsem strávil v této redakci a zasvětil ho investigativní žurnalistice a psaní o podvodech, mafiánech a kmotrech. A najednou přede mnou v zasedačce sedí jeden z nich jako můj budoucí majitel.

Babiše jsem znal. Setkal jsem se s ním do té doby asi pětkrát. Vždy pracovně kvůli konfrontaci v kauzách, v nichž figuroval, nebo kvůli rozhovoru na nějaké téma, ke kterému měl co říct.

Babiš vešel do místnosti opatrně a s jistou dávkou respektu. Měl na sobě elegantní modrý oblek, tvářil se jako mílius a usmíval se. Spolu s ním přišel zástupce dosavadního majitele z Německa Johannes Werle a tlumočnice, která mu celou debatu s Babišem simultánně překládala.

Prvních pět minut jsem Babiše příliš neposlouchal. Pořád jsem si nemohl zvyknout na to, že v té zasedačce, kde jsme se vždycky radili o nejožehavějších tématech a o korupci, sedí ten, o kom by teď měly noviny psát nejvíce.

13

„S vašimi novinami nemám žádný problém. Já jsem nekupoval Mafru, abych uplatňoval nějaký politický vliv,“ řekl Babiš na úvod.

A vysvětlil, že v roce 2012 založil týdeník s názvem 5plus2, který se rozdával zdarma. Prý by teď mohla nastat pěkná synergie mezi Mafrou a jeho 5plus2. Tomu jsme se smáli, protože Babišův týdeník byl projekt, který jen vzdáleně připomínal novinařinu.

Po chvilce zničehonic přeskočil k politice. „Četli jste Macháčka na blogu? Píše o strachu z Babiše. To vám vřele doporučuji,“ řekl.

Jan Macháček je bývalý novinář, který začínal v týdeníku Respekt, pak pracoval v Hospodářských novinách a krátce také v MF DNES. A na svém blogu, který Babiš zmiňoval, shrnoval Macháček své zkušenosti z médií a z politiky. A dával najevo jisté sympatie k Babišovi.

„Tak Macháček tady píše, jak byl v Mafře a jak byl pak vyhozen Šafrem,“ řekl Babiš a jal se citovat z Macháčkova blogu.

Pavel Šafr byl kdysi šéfredaktorem Lidových novin, později také šéfem Mladé fronty DNES a po odchodu později nastoupil k vydavatelství Ringier a vedl časopis Reflex a deník Blesk. Babiš ho neměl rád, protože Šafr se od něj zcela zřetelně a veřejně distancoval a tvrdě ho kritizoval.

Babiš tedy četl Macháčkova slova: „Byl jsem často upozorňován, abych nepsal proti Klausovi, protože to Šafra hrozně s...“ Babiš se v tu chvíli zarazil, podíval se po zasedací místnosti, posunul si brýle na nose a dodal: „Jsou tu tři tečky, tak to asi myslel slovo ‚sere‘.“ A pak Babiš četl dále: „Přitom Šafr udělal z Lidových novin Klausovu tribunu. Tolik Macháček. To si fakt přečtěte. Je to zajímavé.“

Později, v roce 2015, se stal Macháček komentátorem Lidových novin a také předsedou správní rady Institutu pro politiku a společnost hnutí ANO 2011. Jinými slovy: z Macháčka se stal šéf jakéhosi spolku na podporu politických myšlenek Andreje Babiše.

Babiš na to šel chytře. Než vstoupil do politiky, potřeboval si najít cestu také do disidentských kruhů a k intelektuálům. Pravda, ti se v byznysu s hnojivy příliš neobjevovali, takže příležitostí, jak se s nimi seznámit, Babiš moc neměl.

Teď je ale potřeboval, aby zmírnil případnou kritiku, která by se z těchto kruhů mohla ozvat. Mít na své straně lidi, kteří se dříve pohybovali kolem Václava Havla, byla chytrá cesta ke zmírnění politických škod.

Jan Macháček byl disident a signatář Charty 77. Další takový byl právník Milan Hulík. Tento advokát, který se proslavil za socialismu jako neohrožený právní zástupce celé řady disidentů, si najednou po roce 2011 našel cestu právě k Babišovi. Dokonce se stal členem jeho hnutí.

Což mělo pozitivní marketingový efekt i na Babišovu kauzu, v níž se později rozebírala jeho spolupráce se Státní bezpečností. Hulík, který bojoval proti estébákům i v polistopadové době, se stal příznivcem Babiše. „Kdyby byl Babiš estébák, tak by ho přece Hulík nepodpořil,“ znělo často mezi lidmi, když se Babišova minulost rozebírala.

Byl to skvělý tah miliardáře Babiše. Ale o to více smutný a tragický konec některých disidentů.

Babiš si zpočátku získal na svou stranu i další podobné lidi. Babiše často podporovala také Eliška Kaplický, manželka zesnulého architekta Jana Kaplického. Ten vymyslel projekt Chobotnice, v níž by byla „ukryta“ nová budova Národní knihovny. O tento projekt, který podporoval Václav Havel a proti kterému byl vždy Václav Klaus, se při vstupu do politiky zasazoval právě Babiš a jeho hnutí.

Zatímco Hulík zanedlouho pochopil, že skočil Babišovi na lep, a dále ho už nepodporoval, Kaplická či Macháček v tom pokračovali stále.

14

Babiš měl peníze a vliv. Ale potřeboval získat na svou stranu i veřejné mínění. Proto ty známé osobnosti z disentu nebo z veřejného života.

Symbolem této symbiózy je hlavně zpěvák Richard Krajčo a skupina Kryštof, kteří neváhají podpořit jakoukoli Babišovu akci. Nebo také hvězda komunistické pop-music Michal David, s nímž si Babiš pobrukoval jeho vypalovačky nesčetněkrát na mnoha veřejných shromážděních.

Z herců se s ním nejvíce spřátelil Martin Stropnický, který se stal jedním z hlavních lídrů hnutí ANO 2011 a pak i ministrem obrany. Babiš si našel cestu také k populárním sportovcům. Jaromír Jágr se krátce před volbami v září 2013 „ocitl“ v reklamě na Babišovo Vodňanské kuře. Babiš později přivábil na svou kandidátku také dalšího zlatého medailistu z Nagana a trojnásobného mistra světa, brankáře Milana Hniličku.

Ze známých novinářů propadl Babišovu kouzlu kromě Macháčka ještě Martin Komárek, dlouholetý komentátor MF DNES, který se stal poslancem. Nebo také někdejší investigativní novinářka České televize Jana Lorencová, která v devadesátých letech odhalovala olejovou mafii v Česku. I ta přivedla Babišovi nějaké hlasy navíc a dostala se později stejně jako Komárek do Poslanecké sněmovny.

Novináři byli pro Babiše z nějakého důvodu vždy důležití. A i na své první poradě v redakci MF DNES se Babiš stále snažil budit dojem, že je přítelem všech novinářů.

„Já myslím, že tu máme korektní vztahy. Myslím, že jsem se občas potkal i s panem Kmentou. Jsem mu už říkal, kdo co tu krade. Dokonce jsem chodil do KFC s paní Lešenarovou. A se Slonkovou jsem taky chodil do KFC, tajně, dala mi nějaké informace. S panem Kubíkem jsem měl velice korektní rozhovor. Takže já jsem s Mafrou neměl nikdy problém,“ řekl Babiš na adresu některých novinářů. A snažil se redakci i nadále uklidňovat.

„Chápu, že teď můžete mít obavy, jak se říká, že jsem politik… Ale já šel do politiky ze zoufalství. Stokrát jsem toho zalitoval. Chápu, že máte obavy, že je hrozné pracovat pro Babiše. Ale já myslím, že to rychle přejde,“ řekl Babiš.

Budoucí majitel mluvil bez přípravy a skákal od jednoho tématu k druhému. „Jen vám chci říct, že když já do něčeho vlezu, tak chci být nejlepší. Mám plán, jak vybudovat největší mediální dům v této zemi. Je na to velká příležitost. A zatím pořád platí: co jsem si vzal do hlavy, to se povedlo. No a vy byste měli psát, aby to někdo četl,“ prohlásil.

„Vážně. My z toho chceme udělat nějakou slušnou firmu. Dal jsem za to velké peníze, takže nejsem blázen, abych začal něco ovlivňovat a vlastně si tím nabourával investici. Navrhuji, abychom podepsali pravidla hry. Já s tím problém nemám. Nevím, jestli vy se mnou máte nějaký problém… Ale já s Frontou problém nemám. Takže to je asi všechno, co bych chtěl říct,“ sdělil Babiš.

15

Babiš pak připomněl svou podporu novináři Istvánu Léko, který se věnoval zejména ekonomickému zpravodajství. Léko vedl řadu let týdeník Euro. Později si založil internetový projekt Česká pozice. A jak se ukázalo, Babiš ho finančně dotoval.

„Rozumím vašim obavám. Ale vezměte si třeba Istvána Léko. Česká pozice je absolutně nezávislé médium. Já to ani nečtu, protože s počítači to moc neumím. Ale István si píše, co chce. Dávám mu ročně 20 milionů a on si píše, co se mu zlíbí. Lobbista Ivo Rittig mu prý nabízel 40 milionů, aby to zavřel. Ale Léko dál objevuje ty zlodějiny. On dělá tu investigativu. A všichni vědí, že je tam Babiš. A nic se neděje. Takže i teď bude pár lidí řvát. No a co? Co mám dělat? Do konce roku budou předčasné volby, pak uvidíme,“ prohlásil Babiš v pátek 28. června 2013.

István Léko se krátce nato stal šéfredaktorem Lidových novin. Přešel tam i s celým týmem České pozice. Léko je také neformálním poradcem Babiše. Jsou to přátelé, tykají si.

16

Když Babiš skončil svůj nesourodý monolog, mohli jsme mu položit otázky, které jsme měli na srdci. Já jich měl hodně.

Pro představu, jak debata probíhala, bude lepší ji zaznamenat tak, jak podle mých vzpomínek probíhala…

JK: Spíš nám řekněte, proč jste vstoupil do Mafry? Jaké uděláte první kroky? Změníte vedení?

AB: Proč bych měl měnit vedení?

JK: No tak, neodpovídejte otázkou proč. A řekněte jasně, s čím jste sem přišel?

AB: Já jsem nevěděl, že sem přijdu…

JK: Nebazírujte na slovíčkách. Přece jste Mafru nekoupil, aniž byste si to promyslel, ne?

AB: Mám ve firmě manažera Štěpána Košíka, s ním jsem se radil. Ten mi řekl, co a jak… Viděl jsem to jako dobrou investici. Náš týdeník 5plus2 by se integroval do vašeho Metra. Takže synergie. Ještě nevím, co uděláme s Českou pozicí… Ale to je asi tak všechno. My budeme čekat, že budete fungovat, a my budeme vydělávat peníze.

JK: Takže se vám to líbí, jak to doteď u nás fungovalo?

AB: Ano, samozřejmě. Kvůli tomu jsem to kupoval.

JK: Takže redakční politiku necháte být?

AB: Jo.

JK: Takže o vás můžeme psát jako o kmotrovi? Titulek Kmotr Babiš snesete?

AB: Co je to kmotr?

JK: Co si budeme povídat… Jste člověk, který měl od roku 2000 blízko k sociální demokracii. Pásl jste Stanislava Grosse.

AB: Cože?

JK: Říkal jsem, že jste pásl Stanislava Grosse. Stýkal jste se s ním a určoval, co a jak…

AB: A co je na tom, že jsem se s ním stýkal?

JK: Pak taky s Ivanem Langerem.

AB: Ano, Langerovi jsem byl na svatbě. Znám se i s Topolánkem…

JK: No a tohle všechno jsou lidé, kteří tady v politice reprezentují to zlo. A tohle máme vymazat z paměti? Tak proč se ptáte, co to je kmotr?

AB: Nejsem kmotr.

JK: Jste kmotr.

AB: Kmotr je někdo, kdo krade peníze ze státního. A ovládá nějakou politickou stranu.

JK: Pane Babiši, jak jste řekl, setkali jsme se párkrát a vedli jsme diskusi o kauze Unipetrol…

AB: A co bylo špatně tehdy na Unipetrolu? Že mi to Grégr a Zeman chtěli dát? No to je pravda. Ale nebylo to spojené s ničím. Vy máte zakódované nějaké věci… Já s tím problém nemám. Jestli si myslíte, že jsem kmotr, tak si pište, že jsem kmotr. Já si myslím, že kmotr je Rittig, Janoušek, Dlouhý a Oulický. Já se necítím být Rittigem.

JK: Vy jste kmotr, spící.

AB: A co to znamená, že se probudím?

JK: No a teď se právě probouzíte, bohužel.

AB: To jako že budu krást ze státního?

JK: Takhle to neříkám.

AB: No ale nechápu, proč mě dáváte k tým kmotrům.

JK: Uplatňujete vliv přes politiky – pro svůj byznys.

AB: Já si nemyslím, že jsem kmotr, ale když vám to nevyvrátím, tak se nedá nic dělat.

17

Babiše evidentně tahle debata ani její tón netěšily. Možná byl zvyklý na to, že se s řadou novinářů zná, přátelsky si s nimi povídá a občas jim dá zajímavý tip na práci. A snad si i myslel, že na této poradě budeme všichni vyskakovat radostí a vítat ho jako spasitele.

I když se pak chvíli mluvilo o něčem jiném, bylo znát, že mu v hlavě pořád běží naše předchozí diskuse. Asi ho to trápilo a zřejmě také popudilo. Po chvilce se k tématu sám vrátil.

Babiš: „Já jsem nic neudělal a vy už dopředu predikujete nějaké věci… Co máte pořád s tím Grossem? Mně donesl (lobbista) Michal Kuzmiak Miroslava Kalouska už v roce 1994 do Pohádky v Roháčové (ulice, v níž kdysi sídlil Agrofert a kde byla jeho oblíbená restaurace Pohádka). A co? Všechny je znám. Proč bych je neznal. A já jsem dal někomu peníze? V životě jsem nikomu nic nedal. Nikoho jsem nezkorumpoval. Co to tedy stále vykládáte o Grossovi? Co? Mě podpořil Zeman s Grégrem v prvním kole privatizace (Unipetrolu). A vy stále žijete v Grossovi, Grossovi. Gross. To vám někdo něco nakecal? To stále někdo chodí a pomlouvá mě? To je česká Gorila?“

Gorila byl název politické aféry na Slovensku, která se tak jmenovala podle spisu s odposlechy politiků a podnikatelů.

Babiš: „Martin Roman (bývalý šéf elektrárenské společnosti ČEZ), ten je česká Gorila. Tahle toskánská parta (jde o aféru, při níž byli v roce 2009 nafoceni čeští politici a lobbisté na společné dovolené v italském Toskánsku). Já mám čistý stůl. A rozhodně odmítám, že bych byl kmotr. Nebo jsem takový?“

Když se na mě Babiš podíval, tak jsem pokýval souhlasně hlavou. On se zeptal: „A to kradu peníze ze státního?“

Na to jsem již nijak nereagoval. Nechal jsem to být.

Babiše to ale stále nenechávalo v klidu.

„Tak mi to řekněte,“ dožadoval se odpovědi.

Věděl jsem, že kdybych mu řekl, že „ano, kradete ze státního“, tak to bude voda na jeho mlýn a začne drmolit naučené fráze, že on nic, že kradnú všichni ostatní…

Babiš mé mlčení uzavřel slovy: „Já říkám věci otevřeně. Mám transparentní hnutí. A určitě jsem si nekupoval Mafru kvůli politice.“

18

Setkání s Babišem se po krátké době chýlilo ke konci. Tak jsem ještě jednou zvedl ruku a řekl: „Já vám dám dvě rady, jestli můžu.“

Babiš s úsměvem, ale evidentně otráveně reagoval: „No tak povídejte.“

JK: Takže to vaše rozhodnutí už asi nezvrátíme, že?

AB: No já se omlouvám, ale asi ne.

JK: To jsem čekal.

AB: No tak povídejte… Jestli chcete, můžete mi dělat poradce…

JK: Ne ne. To v žádném případě. Ale beze srandy. Určitě chcete, aby tyhle noviny fungovaly, tak jak fungují dodnes. Myslím, že jsou nejlepší v zemi, a to i s chybami, které má každý. Já to hodnotím tak, že poté, co jsem se vrátil v roce 2003 zpět do Mafry, tak to bylo nejlepších deset let mého života… A MF DNES vnímám jako nejsvobodnější novinařinu, kterou jsem kde zažil… Prostě ty noviny jsou takové, jaké jsou… a přežily v dobrém i ty špatné roky… Tak jestli chcete tenhle trend nezávislé žurnalistiky zachovat, tak se vůbec nestarejte o to, jak tyto noviny redakčně fungují. Nemyslím ekonomicky, ale redakčně a obsahově. Abyste nedělal takový blbosti, jako že budete volat redaktorům vlastní redakce – viz Lidové noviny. Nebo abyste se rozčiloval nad tím, že noviny mají rozhovor s nejbohatším Čechem Petrem Kellnerem a proč ho nemají s vámi. To je cesta do pekel. To je jedna věc.

Babiš mě nechal mluvit dále. Tak jsem pokračoval.

JK: A pak ještě druhá rada. Já vím, že pro vás jsou teď média nový svět. Ale my jsme tady normální lidi. Žádní roboti. Ráno se tu sejdeme, poradíme se, jaké noviny dnes vyrobíme, co ten den dát na otvírák a co je událost. Včera jste měl tiskovku, jasně. Ale svět se netočí jen kolem vás. Lidi taky zajímá něco jiného. Třeba kvalita rohlíků nebo chleba…

AB: Kvalita chleba je skvělá. My (společnost Penam spadající pod Agrofert) vyrábíme nejlepší chleba.

JK: No tak já zrovna ten váš chleba jíst nemůžu.

AB: Jak to myslíte?

JK: Je nekvalitní. Ale to je teď jedno…

AB: Vezmeme vás na prohlídku mé pekárny.

JK: Ne. Já chci říct něco jiného. Že tohle všechno, co vám tu říkám, je svobodná žurnalistika. Když do toho teď bude zasahovat nějaký majitel, ať je to pan Arnold, Werle, nebo pan Babiš, tak je to vždycky špatně. Rozumíte?

AB: Rozumím.

JK: Takže druhá rada zní: Jestli se chcete politicky angažovat, tak si na to, abyste prezentoval své politické názory a postoje svých lídrů, využijte jiný formát. Třeba si to všechno dávejte do toho svého 5plus2. A vkládejte to pak jako přílohu do MF DNES. Ať to nemá vliv na obsah těchto novin.

19

Porada skončila. Trvala asi 55 minut. Babiš poděkoval, rozloučil se a odešel. Faktickým majitelem novin ještě nebyl. Sice už podepsal příslušné smlouvy, ale ještě se čekalo na rozhodnutí antimonopolního úřadu a na další právní detaily.

Ty poslední rady jsem dával k dobru proto, že jsem věděl, že v této redakci už dlouho nebudu. Věděl jsem to asi tak pikovteřinu poté, co jsem se zprávu o novém majiteli Babišovi dozvěděl ve středu 26. června z tiskové zprávy.

Na té poradě jsem se vlastně loučil. Aniž jsem to tak zamýšlel. To, co jsem tam říkal, bylo „co na srdci, to na jazyku“.

Loučil jsem se s něčím, co jsem miloval, čemu jsem dal 17 let života. A bylo mi strašně líto a smutno, že Babiš tohle pokazí. Bylo mi jasné, že jeho uklidňování, že bude všechno jako předtím, jsou jen planá slova.

Když odhlédnu od toho, co jsem o Babišovi tušil, tak už jenom samotný fakt, že politik vlastní noviny, je dostačující sebedestrukce. Politik Babiš je diskvalifikuje už jen tím, že je prostě vlastní. Snižuje tím jejich důvěryhodnost, vyvolává pochybnosti o nezávislosti a svobodě. Znevěrohodní jejich obsah – tedy hlavně ten politický.

20

Potěšující bylo, když jsem se dozvěděl, že pod Babišem nebude nadále pracovat ani dosavadní šéfredaktor MF DNES Robert Čásenský. Ten – jak mi později řekl – se rozhodl odejít z redakce hned v ten den, kdy byl oznámen prodej Mafry novému majiteli. A Babiš se to od německých majitelů také hned dozvěděl. Definitivně pak Čásenský skončil k 15. listopadu 2013. Jen pár dnů poté, co se Babiš fakticky ujal majetkových práv.

Svou výpověď jsem si tedy nechal podepsat ještě Čásenským tak, aby mi výpovědní lhůta doběhla 31. prosince 2013.

Potřeboval jsem ještě uzavřít dva projekty, které jsem měl rozdělané. A brát si je s sebou někam jinam mi nepřišlo férové. A šlo také o to, že náš list byl mediálním partnerem nového českého filmu Příběh kmotra, který byl natočen na motivy mé knihy Kmotr Mrázek. Měl premiéru 24. října a já se staral o propojení filmového projektu s mediálním partnerstvím. Vše jsem tedy směroval k tomu, abych odešel, až si uklidím stůl. Proto ten konec roku.

Věděl jsem také, že končit hodlá i moje kolegyně z investigativního oddělení Jana Klímová. A tušil jsem, že v redakci dlouho nepobude ani další člen vedení redakce, Michal Musil.

Sázel jsem na to, že rázné NE řeknou Babišovi i mnozí další. Jenže na nějakou velkou vlnu odchodů to v první fázi v MF DNES nevypadalo. Na rozdíl od Lidových novin, kde sebralo odvahu daleko více lidí a spolu se šéfredaktorem Daliborem Balšínkem postupně a rychle odešli.

Redakce MF DNES tehdy spoléhala na Jiřího Kubíka, který v té době zastával post zástupce šéfredaktora MF DNES. Ten také po odchodu Čásenského redakci dočasně řídil.

I tak mě u něj jistá váhavost překvapila.

Kubík byl skvělý novinář a šikovný manažer. Znal jsem ho od roku 1994, kdy přišel do MF DNES jako mladá posila z Lidových novin. Měl jsem k němu úctu a respekt. Posledních deset let mi dělal vždy nejbližšího nadřízeného.

Věděl o mých zdrojích informací, konzultoval jsem s ním vše, co se dělo kolem kauz. Byl skvělý rádce, ale i kamarád. Bojoval za mě, když na mě politici útočili. Protože jako jeden z mála spolu s Čásenským věděli, jak se ke mně některé informace dostávaly nebo jak jsem na ně přicházel sám, aniž nás někdo vodil jako loutku.

Občas jsme se s Kubíkem navštěvovali i jako rodiny. O to víc mě dorazilo, když jsme se po pár měsících od Babišova červnového oznámení rozhádali.

Jiří Kubík se rozhodl v redakci zůstat, protože věděl, že do ní přijde jako nová šéfredaktorka Sabina Slonková. Ta pro něj byla zárukou, že odstíní případné snahy Babiše ovlivňovat obsah novin.

Slonková je také zkušená novinářka, která začínala v MF DNES zkraje devadesátých let. V roce 2002 pak odešla. Pracovala v Hospodářských novinách a později stála u zrodu internetového projektu Aktuálně.cz. Přestože jsem Sabinu osobně znal a věděl jsem, že má jisté renomé a novinářské přednosti, převážily u mne spíš pochybnosti. Navíc, když si ji vybral sám Babiš, který – jak předtím říkal – s ní dobře vycházel dávno předtím.

Trval jsem tedy na výpovědi. Koncem prosince 2013 jsem se chtěl s redakcí důstojně rozloučit.

21

Jenže v půlce listopadu 2013 se mezi novináři rozkřiklo, že jsem podal výpověď. Ozval se mi kolega ze serveru Euro Jan Hrbáček a zeptal se, zda je to pravda. Odpověděl jsem mu, že ano.

„Problém je v osobě našeho majitele. Jako investigativní novinář nemohu pracovat pro politika, oligarchu Babiše. Chci si zachovat naprostou svobodu,“ řekl jsem serveru Euro.

Hrbáček to hned zveřejnil. A ještě týž den mi volali z Českého rozhlasu.

Moderátorka Helena Šulcová pak v reportáži 20. listopadu 2013 uvedla: „Z deníku Mladá fronta DNES odchází jeden z nejvýraznějších českých investigativních novinářů. Autor knih o kmotru Mrázkovi nechce dál pracovat v novinách, které patří miliardáři a politikovi Andreji Babišovi. Noviny budou mít (od Nového roku) novou šéfredaktorku, další elitní investigativní novinářku, Sabinu Slonkovou. Sám Andrej Babiš dnes odmítl odchod reportéra Kmenty příliš komentovat.“

„Myslím si, že paní Slonková je dostatečná záruka nezávislosti v MF DNES, a pokud pan Kmenta odešel, tak já o tom nerozhoduju nebo do toho nezasahuju,“ uvedl Babiš.

Moderátorka Šulcová se mě pak zeptala: „Proč konkrétně odcházíte? Pro vás není Sabina Slonková na postu šéfredaktorky Mladé fronty DNES zárukou, že se bude v novinách dělat kvalitní novinařina?“

Odpověděl jsem, že o to přeci nejde. „Nejde o post šéfredaktorky, kdo konkrétně tam bude sedět. To je jedno, kdo tam bude. Ať si tam dosadí třeba svatého Petra, bude to stejné. Jde o samotný fakt, že ty noviny vlastní politik Andrej Babiš. A to je překážka a důvod, proč takhle postupuji. Z mého pohledu prostě není možné, abych pracoval pro jakéhokoliv politika.“

22

Druhý den jsem se pohádal s Jiřím Kubíkem. Byl rozladěný z toho, jak o svém odchodu mluvím na veřejnosti. A chtěl, abych se držel zažitého postupu, který spočíval v loajalitě k vydavateli a k redakci, v níž pracuji.

V kavárně mediálního domu Mafra na Andělu, kde jsme právě seděli, se většina hostů přestala bavit. Slyšeli, jak se od našeho stolu ozývá vzrušená debata.

Tu jsem nakonec ukončil na své poměry dost neobvykle. Bouchl jsem do stolu. Trochu jsem tím vylil kafe a rozpohyboval sklenku vody na stole. Dost důrazně jsem se ohradil proti tomu, aby mi Jirka v takové situaci, v jaké jsme se s Babišem nacházeli, určoval, co a jak mám říkat. „Loajalita k redakci končí tam, kde začíná loajalita ke svobodě,“ vyhrkl jsem.

Jinak poklidné místo, kde to občas hučelo štěbetáním novinářů nad novinami, kafem a cigaretou, se změnilo v divadelní etudu, během níž se porafali dva nejlepší přátelé kvůli práci, kterou oba k smrti milovali. Přitom nešlo o nic jiného než o nesvobodu, kterou do mediálního světa vnesl Andrej Babiš.

„Takže když dám hned zítra výpověď a už tady nebudu, mohu si říkat, co chci. Bude to o. k.,“ konstatoval jsem zvýšeným hlasem, aniž jsem to myslel jako otázku.

„To je na tobě, Jardo,“ odpověděl tiše Jiří.

„Bezva, tak já jdu změnit dvouměsíční výpověď na okamžitou,“ vykřikl jsem. Hned nato jsem vstal od stolu a šel k výtahu. Ten mě vyvezl do čtvrtého patra, kde byla naše redakce. V kanceláři seděla Jana Klímová a já jako pominutý chodil sem a tam a snažil se jí vysvětlit, co se právě stalo.

Pak jsem si uvědomil, že v redakci musím stihnout ještě tajemníka Jaromíra Šimka. Vyběhl jsem tedy za ním do kanceláře a oznámil mu, aby mi připravil výpověď se zítřejším datem. „Tu předešlou s výpovědní lhůtou do konce roku ruším. Už tady nebudu ani minutu,“ řekl jsem.

Druhý den jsem si přijel pro zbytek věcí, které jsem v redakci měl, podepsal jsem okamžitou výpověď a napsal rozlučkový mail. Ten jsem poslal všem v redakci.

25. listopadu 2013 pak Sabina Slonková v Radiožurnálu řekla, že tak tragicky – jako já – by situaci s novým majitelem v MF DNES nehodnotila.

„Já to takto silně necítím, protože já věřím tomu, že ta spolupráce, nebo ta koexistence (s Babišem) je možná, že budeme schopni pracovat tak, aniž by se osoba majitele promítla v obsahu těchto novin,“ řekla Slonková.

23

Už jako svobodný a šťastně nezaměstnaný jsem poskytl rozhovor časopisu Reflex. A řekl vše, co si myslím. Nesvázán opravdovou loajalitou k redakci ani falešnou loajalitou k Babišovi.

„Pro mě majitel mojí redakce nemůže být politik. A i kdyby přišlo 26 kodexů a deset skvělých šéfredaktorů, kteří budou zaručovat nezávislost, tak to prostě nejde skloubit,“ řekl jsem Reflexu.

A v jiné části rozhovoru jsem připomněl: „Zachoval bych se stejně, i kdyby Mladou frontu koupil Schwarzenberg nebo Sobotka. Mám možná na tu věc vyhrocenější pohled než celá řada dalších novinářů, z nichž spousta je na jiných pozicích a dělá jiný typ práce než já. Ale bohužel, já mám vždycky pozornost nasměrovanou na ty, kdo jsou právě u moci. A to teď bude Babiš. Mladá fronta se jím bezpochyby bude muset zabývat, a aby to bylo úplně objektivní, dá se investigativa o Babišovi dělat už jen mimo Mladou frontu. Celkem chápu, že řada mých kolegů to vidí optikou: vydavatel jako vydavatel, že když jste editor a jdete do práce s tím, že dneska máte zase přečíst dvacet článků, tak je prostě zeditujete, že když jste kulturní recenzent, tak čtete knížky a píšete o nich. Na většině míst v redakci člověk není tak exponovaný. Já ano. Navíc díky tomu, že pátrací novinařinu dělám dlouho, vidím do střev politiky víc, než je zdrávo. A pro mě Babiš není nositelem nové, lepší morálky. Naopak si ho řadím mezi podnikatele s ambicí ovládat republiku a mezi kmotry, které jsme v našich novinách rozebírali do mrtě.“

Při dalších schůzkách s jinými kolegy novináři jsem se snažil vysvětlit své kroky ještě zřetelněji. „Objektivně vzato: Babiš svým vstupem do politiky zpřetrhal drtivou většinu chapadel modrých kmotrů, tedy těch lobbistů a finančních skupin, kteří byli napojeni na ODS a éru vládnutí Mirka Topolánka, Petra Nečase či Pavla Béma. Jistě. Měli bychom tomu tleskat, ale ono to má jedno velké ALE. Andrej Babiš představuje sám jednu velkou odnož novodobého kmotrovství. On sám je jeden ultra kmotr. Takže se tu stalo pouze to, že se přehodily výhybky penězovodů. A vyměnily se tváře politiků a lobbistů v zákulisí,“ říkal jsem kolegům.

24

Začátkem roku 2014 jsem se stal zakládajícím členem nového časopisu Reportér magazín, který se rozhodl vydávat bývalý šéfredaktor MF DNES Robert Čásenský.

První číslo časopisu vyšlo 15. září 2014. Jde o reportážně investigativní časopis, který vychází jednou měsíčně. Na více než sto stránkách přinášíme zajímavé kauzy, pozoruhodné příběhy a reportáže, důkladné rozhovory a portréty. To vše doplněné skvělými fotografiemi.

Ale hlavně: pracujeme na všem, co si zamaneme. Píšeme svobodně podle svého nejlepšího vědomí a svědomí. Jsme svobodní, apolitičtí a nezávislí.

Kromě Čásenského pracuje v měsíčníku také editor a autor komentářů Michal Musil, zahraniční reportérka Adéla Tallisová Dražanová či autor netradičních reportáží a rozhovorů Tomáš Poláček. Později posílil redakci také bývalý šéf ekonomické rubriky MF DNES Jiří Štický. A tým doplnil i skvělý novinář Marek Šálek. O výtvarnou stránku a grafiku časopisu se starají Tomáš Hořejší a Lukáš Honzák, kteří patří ke špičkám ve svém oboru. Tajemníkem redakce se stal Jaromír Šimek a produkční Lucie Šmoldasová. S redakcí spolupracuje řada významných autorů.

25

Sabina Slonková se svou představou koexistence s Babišem nakonec nepochodila. V Mafře vydržela půl roku. Koncem června 2014 oznámila rezignaci. Slonková se v tiskové zprávě omezila pouze na jednu větu: „Moje názory na obsah se diametrálně rozcházejí se zbytkem vedení firmy.“ Později připustila, že nechtěla být hrobníkem MF DNES. „Ukázalo se, že mám úplně jiné představy o tom, co v praxi znamená slovo nezávislost,“ řekla v únoru 2015 serveru Aktuálně.cz.

Nějaký čas po ní, v listopadu 2014, opustil Mafru i Jiří Kubík a postupně i celá řada dalších kolegů.

Novináři se rozutekli do nových, většinou internetových médií či jiných redakcí, které neměly v zádech podnikatele a politika Andreje Babiše.

Nebýt internetu, demokracie a svoboda by v éře Babišistánu trpěly mnohem více. Bylo však skvělé, že se našli odvážlivci, kteří nastartovali sice malé, ale nadějné projekty. Kromě našeho magazínu Reportér založil někdejší šéf Lidových novin Dalibor Balšínek sympatický týdeník a internetový deník Echo 24. Pak se přidaly další – například Forum 24 Pavla Šafra či Hlídací pes Ondřeje Neumanna. Slonková založila server Neovlivní.cz. Řada novinářů našla útočiště na serveru Seznam.cz.

Tady všude plus v několika dalších zaběhnutých redakcích, které nepodlehly tlaku oligarchů, je možné hledat informace, které se z molochu přezdívaného ANOfert člověk jinak nedozví, nebo jen v omezené míře bez patřičných souvislostí.

26

Kdyby Babiš neovládl Mafru, musel by být v nejvlivnějším deníku dennodenní agendou. Kdyby MF DNES fungovala jako dříve, investigativní oddělení by přicházelo minimálně jednou do měsíce s kauzou, která by ozřejmovala chování tohoto politika nepolitika. A analytici by zevrubně rozebírali jeho podnikání a střet zájmů. Zároveň by se nepochybně v běžném zpravodajství řešilo, jestli Babiš lže, nebo nelže, jaké má přednosti či chyby. Jak se hospodaří s penězi v resortech hnutí ANO 2011, proč se do státní správy valí tolik lidí z koncernu Agrofert a tak dále.

To se od převzetí Mafry Babišovým holdingem dělo jen omezeně, nebo dokonce vůbec ne. A pokud ano, nebylo to příliš vidět a slyšet. Andrej Babiš to tak možná zpočátku ani nezamýšlel, ale svým vstupem do médií zničil velkou část české žurnalistiky a ochromil její kontrolní činnost v politice. Při zpětném pohledu to v mediální branži vypadá, jako kdyby tam padl granát.

Naštěstí vznikly nové ostrůvky svobody. A k Babišovu zklamání tyhle projekty žijí a fungují. A hlavně si našly své čtenáře. Ukázalo se tedy, že Babiš si může koupit noviny, firmy, vydavatelské domy, ale nekoupí si všechno na světě. Tedy ani všechny novináře. Nekoupí si jejich svobodu a kritické myšlení. A hlavně, nekoupí si všechny čtenáře.

27

Když jsem si někdy na jaře roku 2014 rozmýšlel, co by se dalo v rámci možností rozebírat v našem budoucím měsíčníkovém rytmu časopisu Reportér, načrtl jsem si, pokud jde o Babiše, pět hlavních bodů.

Zaprvé.

Zajímala mě jeho minulost a jeho síť spolupracovníků, kteří stejně jako on měli pletky s komunistickou Státní bezpečností.

Zadruhé.

Stálo by za to rozebrat jeho novodobé vazby na policii a elitní policejní útvary.

Zatřetí.

Měl by se zmapovat jeho vzestup v byznysu a to, jak přišel k podniku lovosické Lovochemie, kterou on sám označoval za jediný problémový bod své podnikatelské historie.

Začtvrté.

Jak to bylo s privatizací Unipetrolu a střety s podsvětím.

Zapáté.

A v neposlední řadě šlo o jeho politické kontakty. Jak a kdy začal Babiš v politice lobbovat a kdo a proč mu nejvíce pomohl.

Bylo toho dost. Čím začít? Náhoda dala, že jsem začal u politiky.

část druhá
TAJEMNÝ DAR
Z PANAMY

28

Mohou za to vlastně filmaři. Když se v roce 2013 dokončoval film Příběh kmotra na motivy mé knihy, musel jsem neustále odpovídat na všetečné otázky štábu. Jak se odehrály vraždy kolem Františka Mrázka? Kdo z politiků si s bossem mafie volal? S kým se František Mrázek, než ho v roce 2006 zabil nájemný vrah, stýkal? A jak to bylo se střelbou na sponzora ČSSD Ivana Lhotského z roku 1999? Prý v tom měl Mrázek prsty?

Po napsání knih o Mrázkovi jsem se k případu zavražděného vládce podsvětí už nechtěl vracet. Byl jsem přesvědčen, že se téma vyčerpalo a že vše podstatné jsem čtenářům už sdělil.

Jenže otázky filmařů mě stále nutily hledat další střípky této záhadné mozaiky. A jednoho dne jsem se dostal k sérii dokumentů o financování ČSSD z druhé poloviny devadesátých let. A nestačil jsem se divit.

Pozoruhodné informace z účetnictví sociální demokracie měla od roku 1999 k dispozici policie. Konkrétně oddělení vražd. Je to neobvyklé, ale mělo to své opodstatnění.

V březnu 1999 totiž pražská mordparta vyšetřovala pokus o vraždu podnikatele Ivana Lhotského. Nájemný vrah si na něj počkal u vchodu jeho domu na pražském sídlišti Černý Most a střelil ho do hrudi a do hlavy. Lhotský jen zázrakem přežil. Ale od té doby z něj byl invalida na vozíku se ztracenou pamětí.

Lhotský měl společně s právníkem a vlivným příznivcem sociální demokracie Miroslavem Janstou firmu TIA, kterou ČSSD používala pro financování své strany. Bylo to prosté: desítky milionů od skutečných mecenášů neproudily přímo na účty ČSSD, ale prostřednictvím firmy TIA. Takže v účetnictví strany figurovala firma TIA, nikoli jména skutečných donátorů. Ta byla tajná.

29

Abychom pochopili všechny souvislosti, musíme se krátce vrátit do roku 1997 a připomenout, za jakých okolností se to odehrávalo.

V roce 1997 se éra pravicových vlád Václava Klause chýlila ke konci a na řadu přicházela sociální demokracie v čele s Milošem Zemanem. Vše nasvědčovalo tomu, že po volbách převezme post předsedy vlády právě Zeman.

Jenže než se to stalo, odehrálo se v sociální demokracii dost podstatné drama. Finanční úřad zablokoval Zemanově straně účty kvůli nejasnostem s placením daní. ČSSD tak musela hledat jiné cesty, jak stranu financovat a jak ji udržet při životě.

Vedení strany tehdy vymyslelo stínový systém financování. Bylo potřeba shromáždit několik desítek milionů korun od sponzorů a věřitelů. Dary či půjčky se pak od nich převáděly na firmy založené sociálními demokraty. Šlo o firmy TIA a Zora Euro. Odtud pak peníze plynuly na účty společnosti Cíl, které patřil Lidový dům, tedy sídlo ČSSD. Přes společnost Cíl byl financován chod strany i předvolební akce.

Na toto tajné financování strany by se asi nikdy nepřišlo, nebýt zmiňované tragické události. V březnu 1999 se dosud neznámý útočník pokusil zabít podnikatele Ivana Lhotského z firmy TIA.

ČSSD pak musela policistům ukázat účetnictví a předložila jim i doklady o skutečném věřiteli ČSSD, který peníze posílal přes Lhotského firmu TIA. Byla to developerská společnost ECM, kterou vlastnil německý podnikatel Karl Heinz Hauptmann. Byl to starý přítel právníka Jansty, jenž tuhle finanční injekci sociální demokracii dohodil.

Policie pak zjistila, že se ještě před střelbou na Lhotského zajímal o financování ČSSD také kmotr Mrázek a že se s Lhotským dokonce pár týdnů před střelbou sešel. Prý „chtěl od Lhotského koupit pohledávky TIA a stát se věřitelem ČSSD, kterou by tím držel v šachu“. V první chvíli byl tedy Mrázek podezřelý. Ale detektivové nakonec od této verze ustoupili.

Tohle všechno jsem v roce 2013 filmařům trpělivě vysvětloval, a i proto nakonec nebyla tahle vražda v Příběhu kmotra ztvárněna. Nešla totiž – s největší pravděpodobností – přímo za Mrázkem.

Kdo si střelbu na Lhotského objednal, není dodnes jasné. Policie případ odložila jako nevyřešený.

30

Když otázky filmařů opadly, začal jsem podrobně analyzovat nově získané dokumenty z účetnictví ČSSD. Byl to sice „vedlejší produkt“ celé kauzy, ale nesmírně zajímavý. V účetnictví jsem totiž objevil finanční obnos, o kterém se dosud nikdy nemluvilo. Byl to dar z daňového ráje na Panamě, od jisté firmy Beltomate S.A., ve výši 220 tisíc švýcarských franků, tedy v přepočtu bezmála pět milionů korun.

Všechny ostatní dary a půjčky, které v dokumentech z té doby byly, sociální demokracie postupem doby pod tlakem médií a různých afér přiznala. Ať už to byl skutečný věřitel firmy TIA, tedy firma ECM, nebo dary od kontroverzních podnikatelů Radima Masného a Josefa Matoulka. Také se ukázalo, že ČSSD si tajně pomáhala půjčkami od právníka, který pracoval pro miliardáře Pavla Tykače.

Jediné, o čem se dosud nemluvilo, byl sponzoring od záhadné firmy z Panamy.

V dokladech, které po střelbě na Lhotského získala policie od ČSSD, byla darovací smlouva od firmy Beltomate S.A. Z ní vyplývalo, že dar ve výši 220 tisíc švýcarských franků obdrží společnost Zora Euro. Darovací smlouva byla sepsána 27. září 1997.

31

Firma Zora Euro patřila Ivo Svobodovi, tehdejšímu místopředsedovi ČSSD odpovědnému za financování, a jeho poradkyni Barboře Snopkové, pokladní Lidového domu. Z firmy Zora Euro odešly peníze podle výpisu z účtů 6. dubna 1998 do společnosti Cíl. Což bylo krátce před červnovými volbami, které v roce 1998 sociální demokracie vyhrála.

Ivo Svoboda se mi k transakci nechtěl vyjádřit. Přes prostředníka mi v roce 2014 vzkázal, že je vážně nemocný a že mu rodina zakázala jakékoli návštěvy. (Nebyla to výmluva. Svoboda byl skutečně nemocný. Zemřel o tři roky později, v únoru 2017.)

Co mi tedy k daru mohla říct bývalá Svobodova pravá ruka Barbora Snopková, která byla také společnicí Zory Euro?

„To byl dar, který nám dohodil někdo z Moravy,“ řekla nejistě a mlhavě Snopková. „Peníze byly určené pro potřeby ČSSD,“ dodala, když jsem jí ukázal darovací smlouvu firmy Beltomate. Víc to rozebírat nechtěla. „Byli jsme rádi, že nám chce někdo pomoci. Tak jsme respektovali jeho přání, že chce zůstat v anonymitě,“ uvedla Snopková v roce 2014.

Kdo tedy byl oním tajemným sponzorem?

Pátral jsem dál.

V darovací smlouvě byla uvedena adresa firmy Beltomate a jméno jednatele. To může být vodítko.

32

Beltomate má sídlo v hlavním městě Panama City na rušné ulici Calle 53 Este, kde se nachází řada hotelů a bank.

Panama patří mezi nejstarší daňové ráje na světě. Firmy, které jsou zde registrované a nepodnikají na území Panamy, nemusí platit daně, jen roční paušální poplatek. Navíc nemusí předkládat finanční výkazy. A jména akcionářů jsou známa jen registračnímu agentovi.

Takže zbývá jméno jednatele. V darovací smlouvě je uveden Roland Schaer, švýcarský podnikatel s adresou v Ženevě. Podle švýcarských rejstříků prochází jeho jméno více než dvěma stovkami společností po celém světě. Ve firmách vystupuje jako ředitel, člen vedení, účetní, jednatel, likvidátor. Je zřejmé, že kromě několika vlastních společností má v celé řadě ostatních firem jen funkci „správce“.

Roland Schaer neměl v devadesátých letech v České republice žádné podnikatelské zájmy. Pokud tedy panamská firma, v níž Schaer působil jako jednatel, poskytla dar sociální demokracii, patrně stály za tímto sponzoringem zájmy někoho jiného.

Z analýzy obchodních rejstříků a dobového tisku vyplývalo jediné: Schaer byl úzce spojen s lidmi ze skupiny bývalého podniku zahraničního obchodu Petrimex a agrochemického koncernu Agrofert.

Tedy s podnikatelem Andrejem Babišem.

Nasvědčují tomu tři věci.

33

Sám Babiš přiznává, že s jistým Rolandem Schaerem dříve spolupracoval. Prý se seznámili, když v sedmdesátých letech studoval Babiš gymnázium ve Švýcarsku.

A po letech, v roce 1995, se spolu „se švýcarskými přáteli“ domluvili na životně důležité investici. Roland Schaer je totiž veden také jako ředitel švýcarské společnosti Ost Finanz und Investment (O.F.I.). A tato firma se podílela začátkem roku 1995 na navyšování základního jmění Babišovy společnosti Agrofert, když se odpoutávala od slovenského Petrimexu. Schaerova O.F.I. se tak v roce 1995 na čas stala spolumajitelkou Agrofertu. Že jde o stejného Schaera jako v případě firmy Beltomate, dokládá datum narození – 13. června 1948.

Připomeňme si, že dva roky poté, v září 1997, poslal Schaer ze „své firmy“ v Panamě do Česka dar určený sociální demokracii.

Roland Schaer se k finanční transakci už bohužel nemohl vyjádřit. Podle Andreje Babiše zemřel v roce 2011. Babiš to řekl v září 2013 v rozhovoru pro Lidové noviny, když byl dotázán na firmu O.F.I.

„Hlavním člověkem tam (v O.F.I.) byl Roland Scherr,“ řekl Babiš Lidovým novinám.

(Deník zjevně při přepisu nahraného rozhovoru přejmenoval omylem Schaera na „Scherra“. Ze švýcarských rejstříků totiž vyplývá, že ve firmě O.F.I., o které Babiš mluvil, žádný „Scherr“ není. Figuruje v ní pouze Roland Schaer.)

34

Při svém pátrání po tajemném daru ČSSD jsem se dostal i k darovací smlouvě firmy Beltomate. Což bylo důležité, protože jsem z ní vyčetl, že Roland Schaer v ní dává plnou moc k podepsání darovací smlouvy s firmou Zora Euro muži jménem Ivan Propper.

Podnikatel Propper patří k bývalým nejbližším spolupracovníkům Andreje Babiše. Ještě než Babiš ovládl Agrofert, založil v Praze v roce 1993 firmu Agriplast. Zakládajícími společníky Agriplastu byli Andrej Babiš, Ivan Propper, Lubomír Šidala a Erik Rakický.

Propper je veden v rejstříku společníků této firmy dodnes. To znamená, že v roce 1997, když ho Schaer pověřoval vyřízením daru pro Zoru Euro, byl Propper společníkem Babiše.

Roland Schaer založil firmu Beltomate také ve Švýcarsku. Později z ní odešel a dnes patří již zmíněnému slovenskému podnikateli Lubomíru Šidalovi, také společníkovi firmy Agriplast. Šidala je další Babišův bývalý spolupracovník. Ještě za socialismu spolu působili v Maroku.

A ještě něco spojuje panamskou firmu Beltomate s Babišem. V panamské firmě je podle obchodního rejstříku dalším jednatelem René Kurth. Ten je také členem vedení švýcarské firmy O.F.I. Kurth navíc založil ve Švýcarsku firmu Fertagra S.A., která koupila na Slovensku podíl ve firmě Savena, v níž vystupoval Babiš jako jednatel.

Vše tedy nasvědčovalo tomu, že tajný dar z roku 1997 pocházel z prostředí kolem Andreje Babiše.

35

Andrej Babiš na dotaz, zda zná firmu Beltomate a co s ní měl společného, neodpověděl. Na dotaz mi odmítá odpovědět již čtyři roky.

Na zaslané otázky nejdříve nereagoval, a když jsem ho v roce 2014 zastihl v budově Poslanecké sněmovny, spěšně odcházel do míst, kam už novináři nemohou. „Nebudu se k tomu vyjadřovat,“ řekl Babiš na otázku, zda měl něco společného s firmou Beltomate. A zmizel za dveřmi. I Ivan Propper nechal dotazy bez odpovědi.

Také Miloš Zeman dostal otázku, zda si na dar od firmy Beltomate pamatuje a zda neví, kdo se za ním ve skutečnosti skrývá. „K této záležitosti nemám žádné sdělení,“ reagoval prezident Zeman prostřednictvím svého mluvčího Jiřího Ovčáčka.

Co přesně by měl Babiš z toho, kdyby v roce 1997, respektive 1998 pomohl sociální demokracii?

Zajistil si tím vliv. Babiš byl v té době významný podnikatel, ale mezi giganty ještě nepatřil. Pohyboval se zejména v zemědělském sektoru, byl specialistou na obchod s hnojivy. Jeho Agrofert v té době ovládl dva velké podniky: přerovskou Prechezu na výrobu titanové běloby a zpracovatele surového dehtu Dezu Valašské Meziříčí. A vedl tvrdý boj o ovládnutí lovosické Lovochemie, která byla největším výrobcem hnojiv.

Na ovládnutí lovosické firmy, kterou Babiš později považoval za svoji vlajkovou loď, se tehdy dohodl se státním koncernem Unipetrol.

Babiš tedy potřeboval dobré vztahy s vládou už jen kvůli tomu, aby mu „klapala“ spolupráce se státním gigantem Unipetrol. A aby nepřišel o vliv nad lovosickou Lovochemií.

36

Půl roku poté, co přišel z Panamy tajemný dar, tedy v lednu 1999, se rozhodovalo o personální obměně státního podniku Unipetrol. Pro Babiše to byla důležitá věc. Kdyby byl do funkce dosazen někdo, kdo mu nebude nakloněn, možná by ztratil významného spojence v boji o Lovochemii.

Nejdříve ale bylo potřeba odstranit staré vedení Unipetrolu. Na tom se Zemanova vláda shodla. A šlo to rychle.

Do dozorčí rady podniku i představenstva pak byli jmenováni úplně noví lidé: předsedkyní dozorčí rady Unipetrolu se stala náměstkyně ministra průmyslu a obchodu Milada Vlasáková (ČSSD) a spolu s ní tam zasedl její kolega z ministerstva financí Miloslav Hejnák, pak také dva lidé z Fondu národního majetku a jeden pracovník poslaneckého klubu lidovců.

Teprve potom se hledal nový kandidát na šéfa tohoto strategického podniku a v sociální demokracii se objevily dva návrhy. Tehdejší ministr průmyslu Miroslav Grégr prosazoval šéfa Chemických závodů Sokolov Miroslava Krejčího. A ministr financí Ivo Svoboda jiného manažera, Pavla Švarce.

„Kvůli chystaným změnám ve vedení holdingu Unipetrol se střetl ministr financí Svoboda s ministrem průmyslu Grégrem. Svoboda prosazoval za nového šéfa Unipetrolu manažera Pavla Švarce. Grégr to však odmítl a chce předložit své vlastní návrhy,“ napsal 25. ledna 1999 deník Právo.

Jenže ve středu 27. ledna 1999 se o kandidátovi rozhodovalo ve vládě. A tady už si ministr financí Svoboda prosadil svou.

Bitvu tedy vyhrál Ivo Svoboda – muž, který přijímal peněžní dar z Panamy od firmy spjaté s Babišem. A Pavel Švarc, nový šéf Unipetrolu, byl v té době šéfem Babišova podniku Lovochemie. Babiš tak měl v Unipetrolu konečně svého člověka, a to i přesto, že Unipetrol byl státní firma.

Babiš získal potřebný klid a mohl se státním Unipetrolem i nadále koordinovat společný byznys v Lovochemii. Dnes patří Lovochemie už jen Babišovu koncernu Agrofert.

Případ se sponzorským darem panamské firmy Beltomate je sice starý, ale možná se v něm skrývá klíč k pochopení začátku politických vazeb Andreje Babiše.

Politika je totiž uměním okamžiku. Přitom je ale dobré znát i okamžiky minulé. Třeba i to, že na začátku Babišova vzestupu bylo nějakých pět milionů z Panamy.

Mimochodem, stačilo málo a celé to bylo úplně jinak.

Kdyby totiž kmotr Mrázek získal v únoru 1999 od Ivana Lhotského pohledávky za ČSSD nebo účetnictví firmy TIA s informacemi o tajném sponzoringu, kdo ví, koho by pak sociální demokracie poslouchala víc. Jestli Mrázka, nebo Babiše?

37

Když jsme dávali informace o tajemném daru z Panamy v září 2014 do prvního čísla časopisu Reportér, začali jsme celý článek trochu jinak a v širších souvislostech:

Politika je uměním okamžiku, říká se. První dojem by tak nahrával teorii, že dvě nejvlivnější vládnoucí figury, Andrej Babiš a Miloš Zeman, se poznaly až v roce 2013 při sestavování vlády. A že společným tématem byly frankfurtské párky. Historie však může být komplikovanější.

Říjen 2013.

Je krátce po parlamentních volbách, které vyhrály ČSSD a hnutí ANO podnikatele Andreje Babiše. Prezident Miloš Zeman poskytuje rozhovor časopisu Týden. Redaktoři se ho ptají, zda jako známý milovník uzenin už ochutnal i výrobky z Babišových Kosteleckých uzenin.

Zeman jako obvykle začíná odpověď vtipem: „Modlí se farář na Velký pátek a říká: Bratři a sestry v Kristu, tyhle párky můžete jíst i na Velký pátek, protože v nich stejně žádné maso není. Jestli jsou to i párky pana Babiše, nebo nejsou, to nevím. Já mám rád frankfurtské párky, a pokud vím, ty pan Babiš nevyrábí.“

Střih.

Leden 2014.

Za prezidentem Milošem Zemanem přichází na Hrad novopečený ministr financí Andrej Babiš a předává hlavě státu dárkový koš plný dobrot z Kosteleckých uzenin. Zeman dar přijímá a na Babiše se pěkně usmívá.

Konec etudy.

Vypadá to, jako kdyby se ti dva teprve oťukávali. Jako by si k sobě hledali cestu až nyní. Jako by je spojily až párky. Jenže dárkovému koši předcházel v minulosti jiný, daleko hodnotnější „dárek“. A nebyly to párky.

část třetí
KÁMOŠI Z STB

38

Kromě vztahů s politiky si Andrej Babiš budoval celá léta síť spolupracovníků v bezpečnostních složkách státu. Policejní a zpravodajský svět – to je druhý život Andreje Babiše.

Svým rozsáhlým stykům začal dávat systematický řád někdy v letech 2000 až 2002. Což kopíruje dobu, kdy se stal ministrem vnitra Stanislav Gross. Ten si totiž začal budovat různé policejní týmy, které rozplétaly závažné zločiny, ale které mu zároveň sloužily jako informační zdroj a též jako zpravodajská ochrana. Postupně do tohoto ochranného štítu začleňoval Gross i své přátele a přátele svých přátel. Jedním z prvních byl samozřejmě Andrej Babiš.

Policejními intrikami byl Babišův život protkán už dávno. Policejní myšlení si v sobě utvářel dlouhá léta. Začalo to už za socialismu, kdy se jako pracovník zahraničního podniku Petrimex musel stýkat s důstojníky někdejší Státní bezpečnosti. Babiš tedy žil v policejním světě od svého mládí. Už tehdy si osvojil vzorec zpravodajského chování, v němž převládalo předávání informací, princip „něco za něco“ a občas nejspíš i nátlak.

39

Od roku 1985 působil Babiš v Maroku. Z pověření socialistické republiky. Dělal tam obchodního delegáta státního podniku zahraničního obchodu PZO Petrimex.

V té době si začal asi nejvíce zvykat na vztahy s tajnými policisty a zároveň začal pronikat do detailů policejní práce. „Vůbec jsem netušil, jak StB funguje a jak může všechno vědět,“ připustil Babiš později.

Babiš se nikdy netajil tím, že byl v osmdesátých letech členem komunistické strany. Důvěrné vztahy se Státní bezpečností ale odmítal. Tvrdil, že tajné komunistické policii nedonášel. Dokumenty, které po skartacích zbyly v bratislavském Ústavu paměti národa (ÚPN), nicméně popisují jeho aktivní spolupráci. Z pozice „důvěrníka“, který nemusel o spolupráci vědět, se měl později stát „agent“ s krycím jménem Bureš. Vázací akt měl podepsat v listopadu 1982 v jedné z bratislavských vináren. Jeho řídícím důstojníkem měl být Julius Šuman.

40

Andrej Babiš později vydal autorizovaný životopis. Je to příběh pozoruhodných náhod, „ústrků“ a boje za lepší život a kariéru. Babiš svou rodinu vykreslil téměř jako disidenty uvnitř komunistického režimu.

Po prostudování dobových archiválií se však dá říct, že Babiš svůj životopis – v němž se sám poměrně široce věnuje své rodině – tak trochu „nalakoval na růžovo“. Občas někde potlačil jisté údaje, jinde je naopak zveličil.

„Můj otec pracoval v podniku zahraničního obchodu Strojexport a asi v roce 1957 byl vyslán do Etiopie. Zde pracoval jako strojírenský delegát. Prodával české obráběcí stroje. Z Etiopie byl pak přeložen do Paříže, kde pokračoval v delegatuře pro Strojexport. V Paříži jsme žili do roku 1961 a já tam začal chodit do české školy při československém velvyslanectví. Po návratu z Francie otec pracoval i nadále v zahraničním obchodu a byl členem Komunistické strany Slovenska. Myslím, že asi v roce 1965 mu nějaký kolega, jak to otec interpretoval, asi schválně ukradl členskou legitimaci KSS. Na základě toho byl otec vyloučen z KSS a propuštěn z práce. A asi tři roky ho nikdo nechtěl zaměstnat. Celou rodinu tehdy živila jenom naše matka, která pracovala ve Výzkumném ústavu drůbežářského průmyslu,“ uvedl Babiš.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Boss Babiš.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.