TÁŇA KUBÁTOVÁ

VRABČÁK

Edice POHODKY

Praha 2017

© Taťána Kubátová, 2017

Vydalo v roce 2017 nakladatelství Taťána Kubátová,

Janského 2367/97, 155 00 Praha 5,

web: http://www.tkweb.cz,

e-mail: tana@tkweb.cz

jako celkově 49. a 22. elektronickou publikaci v edici POHODKY

2. vydání

Obálku navrhla a zpracovala © Taťána Kubátová,

sazba Taťána Kubátová

redakce Hana Horová

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-87805-63-3 (epub)

ISBN 978-80-87805-64-0 (mobi)

1

„Tak co, babi, je těhotná, nebo není?“

Babička, která se právě vrátila od bližšího konce dlouhé slavnostní tabule, kde si chvíli povídala se zářící nevěstou a jejím novomanželem, zpražila Julii dotčeným pohledem.

„Na to jsem se jí pochopitelně neptala,“ ujistila ji.

Julie si z jejího karatelského tónu pranic nedělala. Zazubila se od ucha k uchu a lžičkou si nabrala další sousto svatebního dortu, který se rozkrajoval teprve před chvílí.

Ačkoliv byla svatba zorganizována přímo bleskurychle, na kvalitě pohoštění a vůbec na celé svatební atmosféře to nebylo znát. Vše proběhlo přesně tak, jak se sluší a patří. Štěpánka měla na sobě secesní rodinné šaty Hohenwaldů, které si na svou svatbu oblékla už hezká řádka žen z jejich rodu, a nesmírně jí slušely. Hm, i Julie se v nich svého času nakrucovala před zrcadlem a posléze v nich slibovala svému ženichovi, že jej bude provázet životem v dobrém i zlém. Svůj slib by pochopitelně splnila, jen kdyby si o tři roky později Bedřich neuvědomil, že by radši, kdyby ho v dobrém i zlém provázela slečna Radana. Snad Štěpánce přinesou víc štěstí než jí. Ze srdce by jí to přála. Tuhle svoji o tři roky mladší sestřenku z tátovy strany měla opravdu moc ráda.

Ne že by se v posledních letech nějak příliš často stýkaly. Vlastně jejich intenzivní setkávání skončilo už na střední škole. Zatímco Štěpánka zůstala v Brně a po maturitě studovala historii na tamní univerzitě, Julie se vrhla na uměleckou dráhu. Či spíše na dráhu uměleckého řemesla, protože tohle označení podle jejího názoru lépe vystihovalo její profesi. Vystudovala sice v Praze malířskou akademii, ale zvolila si restaurátorský obor, z čehož jasně vyplývalo, že neměla v úmyslu udělat díru do světa svými vlastními originály, nýbrž že se chtěla podílet na záchraně mistrovských děl jiných umělců, aby se z nich mohly těšit také další generace.

Od konce stolu se k ní doneslo dvojhlasné mužské zachechtání. Bylo zjevné, že Štěpánčin novomanžel Valdemar si bude se svým nově získaným švagrem náramně rozumět. Štěpánčin bratr Marek, a tedy Juliin bratranec, dával svým chováním jasně najevo, že Valdemar pro něj dávno není neznámým mužem a že se už stihli docela skamarádit.

Tak jaképak lamentace, že Štěpánčina svatba přišla jako blesk z čistého nebe.

Pravdou bylo, že když v únoru zemřela Štěpánčina babička Záleská, na pohřební hostině se žádný Štěpánčin snoubenec ještě nevyskytoval. A nyní máme červenec…

Juliin zrak se zabodl do Valdemarovy tváře.

Bezpochyby zajímavý mužský. Žádný žurnálový hezoun, což je ovšem jedině dobře. Za svůj život takových dekorativních jedinců potkala několik. A oč měli pravidelnější a hladší rysy, o to pokřivenější a hrbolatější byly jejich charaktery. Tenhle chlap vypadal tak zvláštně zemitě, že si při pohledu na něj člověk mimoděk představoval, jak svými rameny drží celou tíhu světa. Tedy ne že by byl podsaditý. Tenhle spolehlivý dojem budil výhradně svými rysy v obličeji. Jinak byl vysoký a štíhlý a pokud by si jej fotografové z módních žurnálů nevybrali kvůli tváři, po jeho figuře by určitě sáhli s potěšením.

„Dobře Štěpánka ulovila, co?“ ozvalo se vedle ní.

Její o rok a půl mladší sestra Lída ovšem svými slovy nedemonstrovala sebemenší závist. Neměla k tomu důvod. Byla totiž spokojenou členkou jedné nadmíru soudržné čtyřčlenné rodiny, v níž si obě role, jak manželky, tak i dvojnásobné matky, plnila s největším možným potěšením.

A to všichni tvrdili, že Julie je zodpovědnější a dotáhne to v životě dál. Jenže co vlastně znamená ‚dotáhnout to dál‘? Co je víc? Rozvedená restaurátorka, která zachránila několik vzácných uměleckých děl, nebo spokojená matka v domácnosti, která ochotně přiložila ruku k dílu a postarala se lidstvu o příští generaci?

Julie zapila dort sklenkou džusu. Vína si ulízla jen při přípitku. Večer ji čeká odvoz babičky a rodičů zpět do Blanska. Proč ji tedy napadají filozofické myšlenky, jaké se obvykle dostavují až po několika sklenkách?

Pobaveně se nad sebou ušklíbla a začala vnímat, o čem se v jejím okolí hovoří.

„Michorowski je prý starý polský magnátský rod,“ oznamoval právě táta polohlasem a v jeho tónu nechyběla špetka škodolibého očekávání, jak dychtivě babička po jeho informaci skočí. „Do války měli v Polsku ohromné sídlo, které pak ale do základů vyhořelo. Dodneška jim náleží knížecí titul.“

Julie nějak v prvním okamžiku nechápala souvislosti, ale pak se málem nahlas zasmála. Jasně, vždyť to je příjmení, které právě dnes získala Štěpánka. Proto ten dojem z Valdemara! Je původem polský velmož. Jeho chrabří předkové po celá staletí neochvějně hájili svá panství, ohrožená všemožnými nájezdníky, a ochotně umírali za svoji vlast. Páni, jestlipak je čistokrevný. Pokud ano, babička musí být v sedmém nebi. Jako by na tom ještě dnes někomu záleželo. Ovšem babičce zjevně ano. Když si její starší syn, Juliin táta, bral obyčejnou Alenu Královou, byla prý z toho úplně hysterická. Ale kde v sedmdesátém osmém v socialistickém Československu narazit na hraběnku, to už mu jaksi neporadila. A i kdyby poradila, táta by se jí beztoho vysmál. Mámu měl rád, a navíc i navzdory svému euforickému rozpoložení dokázal odhadnout, že s touhle ženou nebude problém vydržet celý život. Dnes už to může Julie prohlašovat celkem směle. Tátovi je dvaašedesát, mámě o čtyři méně a nezdá se, že by jeden nebo druhý mínili z tohohle vlaku vystoupit.

Tátova sestra, teta Anna, však nakonec babiččiny ambice splnila beze zbytku. Padla si totiž do oka s příslušníkem rodiny Záleských, která se s Hohenwaldy přátelila už po několik generací. Babička Julie se sice dušuje, že tetu a strýce Záleských nikdo do ničeho nestrkal, ale faktem je, že jejich prababička a babička strejdy Záleského se prý náramně kamarádily. To se to pak aranžují náhodná setkání! Ale co, ať to bylo, jak chtělo, tituly netituly, ti dva k sobě sednou velice dobře. A je zcela zjevné, že teta Anna, ač úspěšně předala hraběcí titul další generaci, si nic nedělá z toho, že její syn si vzal normální holku a má s ní děti, které už žádné tituly nedědí. Jenže teď, páni, Štěpánka si bere dokonce knížete. Jestli je vážně čistokrevný, tak si jej babička dá v rodokmenu na čelné místo a s velkou ochotou zapomene, že mu byla představena až v den svatby. Vždyť až se ti dva rozmnoží, budou se babičce u nohou batolit opravdická malá knížátka!

Nyní už se Julie zasmála nahlas.

„Ty něco víš?“ zeptala se jí vzápětí Lída.

„Já? Ne, nic nevím,“ opáčila Julie a lámala si hlavu, nač vlastně odpovídá.

„Určitě víš. Jinak by ses tak nehihňala. Tak je už potomek na cestě, nebo není?“

Julie ke své sestře otočila hlavu.

„Přísahám, že nevím. Ale podívej se na Štěpánku. Všimla sis, že měla ty naše rodinné šaty v pase ještě o hezký kus zabrané? Tudíž si nemyslím, že by spěchala kvůli tomu, že by se do nich hodně brzo taktak vlezla. Hádám, že i kdyby něco, tak měla v pohodě ještě měsíc čas.“

„Proč by se ale jinak vdávala tak rychle?“

„Důvodů může být spousta. Mrkni, jak má Valdemar starého tátu. Třeba jim doktoři řekli, že už tu dlouho nebude, a tak mu chtějí ještě honem udělat radost.“

„Původně jsem myslela, že je to jeho dědeček.“

„Kdepak, táta. U nich se prý chlapi žení pozdě. Ostatně Valdemarovi je už taky čtyřicet.“

„Jednou prý ženatý byl,“ informovala ji Lída.

„A jéje, tak to už podle babičky není tahle svatba před pánembohem tak docela právoplatná. Anebo byla pouze civilní? Na rozdíl od téhle, kterou hodlají příští týden ještě zopáknout i před oltářem?“

„To nevím. Ale bábinka může být každopádně v klidu. Poprvé byl ženatý jenom krátce, protože ovdověl.“

„Jo, tak to jo. Pak je všecko v naprostém pořádku. Babička může umřít s vědomím, že splnila své poslání a předala svoji modrou krev do dalších generací.“

Lída se zachechtala. „Ale stejně je to kuriózní, mít babičku hraběnku, ne? Neříkej, že ses tím ve škole nechlubila.“

„Zkoušela jsem to,“ připustila Julie. „Ale to jsem byla ještě hodně malá a pitomá. A nedá se tvrdit, že bych tím někoho oslnila. Zvlášť poté, co jsem musela přiznat, že nemáme ani zámek, ani truhlice plné zlata a drahokamů. A pokud už nám straší ve věži, tak výhradně v té, co máme na krku.“

„No vidíš, a teď už zámek máš,“ připomněla jí Lída.

Julie se zasmála. „Jo, to mám. A je to docela slušný balvan na krku.“

Myšlenky jí zabloudily k tetě Heide, jíž se přezdívalo Generálka. Přitom to byla v podstatě velmi citlivá žena, která to neměla v životě právě jednoduché. Julie si živě vybavila její vrásčitou tvář s jiskrnýma očima, které se uměly dívat neobyčejně tvrdě, ale v nichž se také občas objevovaly nečekané slzy. To poslední ovšem zjistila až hodně dlouho poté, co za tetou Heide na její rodný Froschburg přijela…

Lída do ní drcla loktem.

„Mrkni na to, jak se ti špunti bleskově skamarádili.“

Společnost už neseděla spořádaně za stolem. Namísto toho se ve velkém sále jídelny vytvořilo několik živě debatujících skupinek. Jedna z nich byla čistě dětská. Těch mrňousů se tu sešlo rovnou sedm a všichni přibližně ve stejném věku, či alespoň v malém věkovém rozpětí. Nejstarší holčička byla sedmiletá a patřila do rodiny Michorowských. Byla dcerou ženichova mladšího bratra a ačkoliv jejich rodina žila ve Vídni, bylo zjevné, že děti mají dvojjazyčnou výchovu. Do českých slov se holčičce zamíchalo německé jen zcela výjimečně. A celou tu věkovou škálu uzavíral dvouletý benjamínek a Juliin mazlíček, Lídina dcerka Alenka.

Vzápětí Lída přesměrovala Juliinu pozornost na opačný konec sálu. V pohodlných masivních křeslech tam seděli příslušníci nejstarší generace, tedy Valdemarův otec a babička Julie. A nejenže tam seděli, nýbrž navíc živě debatovali. V jednu chvíli dokonce Julie s úžasem zpozorovala, jak se babiččinou tváří rozlil naprosto nefalšovaný koketní úsměv. No ne, takhle svoji babičku ještě v životě neviděla. Tvářila se vždy nadmíru důstojně a pokud už se smála, tak většinou poněkud zatrpkle a jízlivě.

„Zírám,“ vydechla Julie. A pak už se nechala pohltit hloučkem svých vrstevníků. Znala z nich jen Štěpánčinu kamarádku z lukostřelby Květu a jednou či dvakrát možná viděla jejího muže, a pak už byli všichni ostatní, ovšemže kromě bratrance Marka a jeho ženy Jarmily, zcela neznámí. Jak brzy zjistila, nebylo možné hovořit zde česky. Valdemarova švagrová Gerda sice zjevně občas něčemu porozuměla, ale zdaleka ne všemu, a tak se zde střídala němčina s angličtinou, v níž si byla jistější manželka Valdemarova kamaráda.

Postupem času se tahle skupinka rozpadla na mužskou a ženskou sekci a jak si Julie všimla, nejinak tomu bylo v generaci jejích rodičů. Strýc Václav Záleský cosi zaníceně probíral s Juliiným tátou, zatímco teta Anna si horlivě šuškala s její mámou. Novomanželé zůstali sedět vedle sebe u stolu a zjevně se jich okolní ruch nijak nedotýkal. Byli natolik zaujati jeden druhým, až to bylo dojemné. Julii cosi píchlo u srdce a posléze i v okolí žaludku. Jak jen je to krásné, zažívat přesvědčení, že pro kohosi znamenáte samý střed jeho vesmíru!

A jaký je pak ten pád z výšky rovnou na ústa, uvědomila si hned vzápětí. Přesto se její zraky k té šťastné dvojici neustále vracely. Anebo zalétaly k babičce a panu Michorowskému. Bože, vždyť i ti dva chvílemi vypadají, jako by ještě ani oni nebyli tak docela vyhaslí.

Jediná vyhaslá je tady ona. Dávno ztratila víru v lásku a naději v trvalé štěstí, které by mohlo vzejít z nějakého vztahu. Samozřejmě netvrdila, že takový vztah není možný. Teta Anna Záleská a její manželství i manželství jejích rodičů byly přímo prototypy vydařených vztahů. K něčemu podobnému možná také spěje bratranec Marek s Jarmilou i její sestra s manželem Alešem, ale v těchto dvou případech je na jakékoli závěry ještě příliš brzy. Marek s Jarmilou jsou spolu šest let a její sestra má za sebou ještě o rok méně.

No, pořád je to déle, než kolik trvalo její manželství. O vztahu, který následoval po něm, už ani nemluvě. Bedřich byl vůbec její první a měla podezření, že i ona jeho. Možná právě proto jim vztah ztroskotal. Třeba se už od začátku ani trochu neztotožňoval s jejím poetickým názorem, jak je krásné, když budou celý život patřit jen jeden druhému a nikomu jinému. Zkrátka chtěl bádat dál. A tak nakonec bádal a bádal a ani druhé manželství mu nestačilo k tomu, aby dobádal. Dnes je ženatý potřetí a platí alimenty na Radanino dítě. Určitě si říká, jaké má štěstí, že ty alimenty jsou jen jedny…

Byla to holčička. A Julii dodnes mrzí, že jí to pověděli. Dokud šlo jen o krvavý chuchvalec, který odešel z jejího těla po pár měsících těšení na miminko, mohla si říkat, že se to zkrátka nezdařilo. Jenže poté, co jí jedna horlivá mladá sestřička v nemocnici oznámila, že pohlaví už bylo zcela zjevné, nemohlo to být to. Byla to holčička, což je něco úplně jiného než to. Bolí to zkrátka jaksi mnohem víc…

Buď ještě nebyla ani po oněch čtyřech letech od rozvodu na vztah připravená, nebo si zkrátka neomylně vybírá samé nemožné jedince. A také byla hloupá, když se chlubila tím, že je zámeckou paní. Tedy samozřejmě ne že by se doslova chlubila nebo použila tenhle konkrétní termín. Ale Dušanovi bylo beztoho brzy jasné, jaké výhody skýtá fakt, že restaurátorská práce není zdaleka jediným zdrojem její obživy, ba že je spíše koníčkem. Způsob, jakým se chtěl přiživit na jejích zdrojích, byl natolik drsný, že ji málem o všechno připravil. Bože, a ona ještě byla ochotná mu ten první zfalšovaný podpis odpustit! A to vše jen kvůli svým romantickým iluzím, že láska je důležitější než cokoli jiného.

A tak si to Julie pojistila. Místo aby sdílela bydliště s chlapem, dala se dohromady s Monikou. Monika byla její pravý opak. Měla ekonomické vzdělání a pracovala na jedné docela důležité ekonomické pozici, jejíž podstatu se však Julie ani nesnažila pochopit, v jedné větší plzeňské firmě. Ne snad že by byly příliš důvěrné kamarádky, ale to podstatné, co patří k tomu, aby se dvě ženy snesly ve společném podnájmu, jim fungovalo bezvadně. A co víc, kvůli Monice Julie ještě ani jednou nebrečela, zato se s ní nespočetněkrát smála. Kvůli ní nikdy nemusela žárlit a trápit se tím, že věnuje nepatřičnou pozornost někomu jinému. A je to rovněž právě Monika, s kým se nejlépe shodne na večerním programu v televizi i na tom, kdo má tenhle týden uklidit kuchyň. A dokonce sdílejí i stejnou sportovní zálibu.

Při pohledu na novomanžele bylo zcela zjevné, že už se nemohou dočkat onoho kýženého okamžiku, kdy bude celá ta rušná záležitost za nimi a kdy se definitivně octnou v samotě Štěpánčina bytu.

Těžko říci, kdo dal první nenápadný popud k všeobecnému odchodu z jídelny. Možná ti nejstarší. Ačkoliv se babička Julie s panem Michorowským starším evidentně dobře bavila, nezapomínala přitom sledovat dění ve svém širším okolí, a byl to možná právě její společenský radar, který zareagoval jako první.

A tak o půl hodiny později nasedali Juliini předem dojednaní pasažéři na parkovišti záleského zámku do rodičovského vozidla. Táta Julii ochotně přepustil své místo za volantem. Ostatně se tak předem domluvili a on si tudíž dopřál několik sklenek dobrého vína ze záleských sklepů. Na přední sedadlo pomohli babičce Julii a rodiče se usadili vzadu.

Do Blanska to neměli daleko a dorazili tam chvíli poté, co před domem zaparkovala Lída s rodinou. Ano, rodinná vila byla i jejich bydlištěm. A nikterak se zde netísnili. Babička obývala přízemí, rodiče první patro a Lídina rodina prostorné podkroví. U rodičů měla svůj pokoj i Julie, ačkoliv jej nyní používala už jen při velmi zřídkavých návštěvách.

Večeři v ten den samozřejmě nikdo nechtěl. Přesto se sešli v přízemí v babiččině obývacím pokoji. Nejprve dělali babičce společnost jen Julie a její rodiče, posléze se k nim přidala i Lída, zatímco Aleš sám sebe ochotně pasoval na hlídače dětí.

Probírala se právě skončená svatba a všichni dávali dohromady informace, které pochytili o ženichovi, o jeho rodině i o dalších účastnících svatby.

Babička s potěšením oznámila, že starý pán Michorowski byl ženatý s poslední členkou rodu Bukůvků, tudíž že jeho modrá krev nebyla ničím zředěna a jeho syn je čistokrevný kníže.

Její sdělení Julii poněkud popudilo. Zdálo se jí, jako by babička svým hrdým prohlášením urážela svého syna a hlavně svoji snachu, která pocházela ze slušné úřednické rodiny.

„A co je na tom tak úžasného?“ zavrčela.

Samozřejmě si svým dotazem vykoledovala obšírnou přednášku na téma tradic, která se posléze z ne příliš zřejmých příčin stočila k obecným morálním hodnotám.

„Nakonec si myslím, že tahle překotná svatba je tím nejlepším, co mohli ti dva udělat,“ uzavřela babička. „Aby vám totiž bylo jasné: Štěpánka vůbec žádné dítě nečeká. Zkrátka je to tak, že ti dva si domluvili svatbu na září. Jenže pak zjistili, že tak dlouho nevydrží, a než by se zachovali tak, jak to většina párů dneska zcela běžně dělá, zkrátka se rozhodli raději svatbu co nejvíc uspíšit.“

„Ale babi, to nemyslíš vážně,“ vydechla Lída. „Ty fakt věříš, že Štěpánka byla ve svůj svatební den panna?“

„O tom jsem přesvědčena,“ pronesla babička majestátně.

„Babi, Štěpě je jedenatřicet. Je dost možné, že s Valdemarem dávno bydlí, i když o tom řeč nebyla. A navíc s ním už absolvovala společnou týdenní dovolenou v Rakousku.“

„Bydleli každý ve svém pokoji. Pan Matěj mě o tom ujistil,“ dodala babička důstojně.

„Jo, to my jsme s Alešem taky bydleli každý ve svém pokoji,“ pravila Lída s potutelným úsměvem. Narážela přitom na fakt, že rodiče nechali Aleše z titulu syna jejich přátel žijících mimo Blansko bydlet u nich v domě ještě v době, kdy nebylo zřejmé, že ti dva se o sebe zajímají.

„Nic podobného mi ani nenaznačuj!“ zvolala babička pohoršeně. Poté se podívala na Julii.

„O tobě ani nemluvím,“ dodala zachmuřeně. „Rozvedla ses. Pak jsi žila na hromádce s tím… no, jak se jmenoval… Toho jsi nám ani nepřivedla představit. Tak jak se můžete všichni divit tomu, že je pro mě modrá krev zárukou čistoty a mravnosti?“

Táta už měl jejích řečí právě tak dost.

„Mami, nech toho. Uvědom si, že nás urážíš. Nikdo tady není nečistý ani nemravný. Nebo snad mám tvé řeči chápat jako útok na Alenu? Na to, že jsme spolu zplodili neurozené plebejce, na rozdíl od mé vzorné sestřičky, která porodila hrabátka? Nezapomeň, že jedno její hrabátko už má taky doma dva malé plebsíky. Tyhle tvé hodnoty už jsou v dnešním světě naprosto směšné. Pokud chceš opravdu klást rovnítko mezi jakési pofidérní zbytky zaručeně čisté modré krve a morálku na jedné straně a mezi nečistou krev a nemorálnost na druhé, tak by ses možná mohla podrobněji obeznámit se zajímavou historií některých velice známých šlechtických rodů. Ať už tou minulou, nebo ryze současnou.“

„Když ostatní dělají svému původu ostudu, ještě to neznamená, že ji musíte dělat i vy,“ namítla babička nadurděně.

„Na slovo původ jsem už v principu alergický,“ zavrčel táta. „A je jedno, v jakém kontextu. Původ mi totiž byl vytýkán po celé moje mládí. Proto se nediv, když se mi nelíbí, že je, zase z jiného, a ještě malichernějšího důvodu, vytýkán i mým dětem.“

„Chceš tím říct, že by se Julie chovala nemorálně tak jako tak?“ vyjela po něm babička.

„Nemorální chování je dáno kritérii té či oné doby. A není fér na základě zastaralých měřítek někoho urážet,“ namítla máma. „Julie je dobře vychovaná, a na tom trvám. Nekrade, nepodvádí ani nelže. Žije si po svém a tak, aby nikomu neubližovala. To je pro mě dostatečný důvod, abych ji považovala za slušnou a morální.“

Babička zavrtěla hlavou.

„Slušná mladá žena alespoň předpokládá, že muž, kterému se odevzdává a se kterým sdílí bydliště, ji bude jednou provázet až do konce života. Dá se možná pochopit, když se tak nakonec z těch či oněch důvodů nestane. Ale nedá se pochopit, že mu dovolí vše, aniž by s ním vůbec do budoucna počítala.“

Julie při jejích řečech byla snad nejklidnější ze všech přítomných. Vlastně babičce ten její jasný a jednoduchý pohled záviděla. Babička měla totiž v životě jediného muže, samozřejmě až po svatbě, a poté, co ovdověla, a bylo to krátce po narození tátovy mladší sestry, žila celý život sama. Ani jednou se jí nikdo netroufl zeptat, proč nikdy nevyslyšela svého věrného dlouholetého nápadníka pana Syrovátku. Ale svorně si domýšleli, že důvodem byl fakt, že dědeček svým uměním babičku nijak nepřesvědčil o tom, že soužití s mužem může skýtat i jisté velmi příjemné stránky. Pokud by totiž tuhle vědomost měla, dalo se s dost velkou pravděpodobností předpokládat, že by jí pan Syrovátka i bez své modré krve nijak nepřijatelný nepřipadal.

Proto Julie prohodila zcela klidně:

„Babi, dnes je zkrátka jiná doba, tak se s tím smiř. A jestli ti vadí moje existence, stačí slůvko a nebudu ti chodit na oči. Je mi jasné, že každá správná rodina má mít svoji černou ovci, tak pokud máš zájem, jsem připravená se téhle role chopit.“

Babička si ji přeměřila zachmuřeným zrakem.

„Nech si ty opičky, buď tak hodná,“ zavrčela.

„Myslím to vážně. Měla by sis ujasnit, jestli je styk se mnou pro tvé morální zásady přijatelný, či není. Nerada bych ti v nich dělala zmatek.“

„O mé morální zásady se nestarej. Starej se o ty své, a pak bude všechno v pořádku.“

„Myslíš jako naladit ty své podle tvých?“ ujasňovala si Julie.

„Myslím, že příště, než si nastěhuješ do bytu nějakého muže, měla bys aspoň předpokládat, že se vezmete. Anebo se smířit s tím, že se nevdáš, a přestat se s ním stýkat.“

„Babi, to je ultimátum? A když ho nesplním, tak co?“

„Aspoň mi vysvětli důvod. Proč jsi s tím dotyčným žila, když jsi zároveň tvrdila, že na řeči o budoucnosti je ještě brzo, a ani jsi nám ho nikdy nepřivezla představit?“

„Protože nám bylo fajn.“

„Fajn, fajn! Ale co rodina? Co děti? Je ti čtyřiatřicet.“

„Tohle ponechám na čilejších příslušnících naší rodiny. Myslím, že mě víc než plnohodnotně zastoupí. Že, Lído?“

Lída zrudla. Netušila, že její sestra je tak bystrozraká. Bylo jí přece špatně jen trošičku, a navíc jenom jednou. A alkoholu nikdy příliš neholdovala ani za normálních okolností…

Jako na povel se na ni všichni podívali a Juliina morálka byla rázem zapomenuta. Dokonce byl zapomenut i fakt, že očekávaný Lídin třetí přírůstek bude mít skandální nedostatek modré krve. Babička se najednou rozzářila jako sluníčko.

Zato Julie zbledla. Netvrdili to tenkrát stoprocentně. Ale každopádně ji upozornili, že v jejím případě se nemuselo jednat o nahodilý incident a že by takto mohlo skončit i její další případné těhotenství…

~

„Babička zase perlila,“ konstatovala máma, když se octli o patro výš v kuchyni rodičovského bytu.

Julie pokrčila rameny.

„Nic nového, nic překvapivého. Babičku nepředěláš.“

Táta se po jejích slovech usmál.

„Klobouk dolů, Vrabčáku,“ pronesl a nezbedným gestem jí rozcuchal už tak dost střapatý účes. S uznalým tónem se k němu přidala i máma.

„Obdivovala jsem, že to neseš tak klidně. I když… jsou věci, které ani mně samotné nejsou moc jasné.“

Julie se zasmála. „Druhé kolo?“ prohodila.

„Žádné druhé kolo. Jen by mě zkrátka zajímalo, když už jsi pojala nedůvěru k manželství jako k neperspektivní instituci, proč se u tebe aspoň neprojevily mateřské pudy. Chápu, že takováhle věc zdaleka není zákonitá, jen mě to trochu mrzí, protože bych nerada, abys na stará kolena skončila zoufale osamělá.“

Julie její slova nijak nekomentovala, jen jí nepatrně znehybněly rysy. Tenkrát si nepřála, aby se k rodině cokoli doneslo. Z pověrčivosti chtěla své těhotenství rozhlásit až poté, co bude mít za sebou čtvrtý měsíc, a tak o něm dodnes máma neměla ani ponětí. Jako by to tenkrát tušila. Útěchu od mámy by sice uvítala, když ta Bedřichova byla tak vlažná – a bodejť by ne, když už na něj stála frontu jiná – jenže se jí příčilo házet někomu na krk své bolesti.

„A ve tvém věku není normální bydlet s kamarádkou,“ přisadila si máma. „Neříkej mi, že nejsi schopná najít někoho, kdo by byl slušný a s kým by se dalo uvažovat konečně o nějakých perspektivách.“

„Díky, mami. Z iluzí o perspektivách jsem naštěstí už vyrostla.“

K Julii se přikradly vzpomínky na to, jak měla svého času nalajnovaný svůj život až do důchodu. Figuroval v něm samozřejmě Bedřich a alespoň dvě děti, které by spolu měli…

Bože, proč mu jejich společné štěstí vystačilo na necelých šest let, z toho pouze ani ne tři v manželství? Jí by stačilo na celý život. Jak jen si vyčítala, že ho svojí tehdejší přecitlivělostí, ba někdy až málem depresí, která následovala po ztrátě holčičky, odehnala! Ovšem výčitky ji přešly hned poté, co zjistila, že se s Radanou dal dohromady ještě dříve, než ona otěhotněla. Nerozuměla tomu. Chtěla s ním o tom mluvit. Chtěla vědět, kde udělala chybu, a jakou.

Jenže nebyl zájem…

Druhý, a zároveň poslední v pořadí, Dušan, byl jedním slovem krasavec. Idol dívčích srdcí. A jak Julie posléze pochopila, nejenže si byl téhle své výhody velmi dobře vědom, on ji navíc pokládal za velice výnosnou devizu. No, v jejím případě mu ten výnos málem hodil hezkou řádku milionů. Nebýt šťastné náhody, mohla být Julie bez Froschburgu i bez úspor. Anebo ji přinejmenším mohly čekat roky soudních tahanic a dokazování, že ten podpis na plné moci skutečně není její a razítko toho notáře je jen zdařile napodobené. A na konci těch soudů se jí mohlo dostat blahosklonného ujištění, že sice má svatou pravdu a transakce byla neplatná, až na to, že škodu už jaksi není z čeho uhradit.

Přitom ji mohl už na začátku varovat ten fakt, že Dušan vykazuje některé dost charakteristické znaky čistokrevného egoisty. Když například přišla pozdě domů z práce, hladová jako vlčák, našla dokonale vybílenou lednici.

„Sakra, té šunky tu byly dva balíčky. A kde je ta druhá paprika? To mám jíst suchý chleba?“ vyjela po něm.

„Sorry, měl jsem velký hlad, miláčku,“ zazubil se na ni odzbrojujícně. „Ani chleba už není. Nechceš bonbón?“ dodal mile a zachrastil před ní krabičkou s několika posledními kousky svěžesti ve dvou kaloriích.

Na začátku ji tím pokaždé spolehlivě rozesmál. Později už zuřila.

Anebo s tou jízdenkou. Vždycky měla v peněžence nejméně jednu, aby v případě, že musí nečekaně použít městskou hromadnou dopravu, nemusela hledat nejbližší trafiku nebo drobné na automat. Jednou nastoupila do tramvaje a jen co se opřela o nejbližší tyč, začala lovit z peněženky jízdenku. Nebyla tam. Nervovala se do příští zastávky, aby ji nechytil revizor, a pak venku zoufale hledala trafiku, celá vystresovaná, protože už měla být dávno někde jinde.

„Promiň, nutně jsem potřeboval lístek, tak jsem si ho vzal,“ objasnil jí posléze Dušan. „Neměl jsem čas ho shánět.“

„Zato já jsem měla času spoustu,“ zavrčela Julie dotčeně. „Kdybys aspoň něco kvákl. Mohla jsem kvůli tobě platit pokutu.“

„Máš nastupovat už s lístkem v ruce, a ne ho hledat až uvnitř,“ poučil ji mile. A ona ho málem zabila.

Snad ani netřeba dodávat, že podobné sobectví vykazoval Dušan také večer v ložnici. A tak nebýt Juliiny předchozí zkušenosti, kladla by si určitě naléhavou otázku, co na těch pár vteřinách nepohodlného tělocviku lidé mají, že se za nimi tak dychtivě ženou.

Přesto své růžové brýle definitivně odložila až poté, co držela v ruce onu neuvěřitelnou plnou moc znějící na jeho jméno a šikovně podepsanou jejím charakteristickým klikyhákem. Zato pak všechno jenom lítalo. Doslova. Nejenže Dušan našel svůj kufr za dveřmi, ale některé jeho svršky opustily byt i zajímavějším způsobem, a sice plavným letem z okna.

Láska přetavená ve vztek, to je sice celkem dobrá terapie, ale přesto jí dost dlouho trvalo, než se její citové jizvy nadobro zahojily. Vlastně se dohojovaly ještě i v době, kdy začala bydlet s Monikou. Přesto si z ní v tomhle ohledu neudělala dutou vrbu. Základní fakta o sobě znaly, pochopitelně, ale plakat na ramínko si nechodily. Julie byla v pokušení, to ano, ale zdálo se jí, jako by v oblasti mezilidských vztahů byla tou zraněnější z nich dvou právě Monika, která ovšem důsledně mlčela. Nikdy nic vlastně ani nenaznačila, ale Juliin radar přesto postřehl, že Moničin mírně přezíravý cynismus je do značné míry ochranným zbarvením vzniklým z nějaké utržené rány. Možná někdy, až se spolu trochu víc líznou, jí své srdce vyleje.

Jinak se s ní ale povídalo naprosto báječně. A to právě z toho důvodu, že Monika se stejně jako ona už dávno přestala opájet romantickými představami, že na ni kdesi čeká ten pravý, a plně se soustředila na budování své kariéry. Obzory ostatních Juliiných kamarádek se totiž od jisté doby povážlivě scvrkly na problematiku kojení, plenek, nákupu levných dupaček a krocení prvních projevů dětské svéhlavosti. Pakliže člověk zabrousil například na téma kácení deštných pralesů či rozpínání vesmíru, dočkal se od nich shovívavého úsměvu, v němž bylo obsaženo velemoudré sdělení ve stylu „jen počkej, až budeš mít také rodinu, však ony tě takové malicherné nesmysly přejdou“.

„Což svědčí o tom, že ať si říkáš, co chceš, ještě pořád nejsi venku z toho rozvodového marasmu,“ děla máma a Julie si jen těžko dávala dohromady, jakými cestami k téhle poznámce máma doputovala. Každopádně jí bylo jasné, že je potřeba radikálně změnit téma.

„Ale prosím tě,“ vložila tedy do řeči neutrální vsuvku a poté ihned navázala: „Nakonec udělala Štěpánka dobře, že to s tou svatbou vzala tak hopem. Vsadím, se, že kdyby se snažila dolaďovat termín konzultacemi s příbuzenstvem, vždycky by se našel nějaký remcal, který by se ofrňoval, že tenhle víkend teda nee a že se mu to hodí někdy úplně jindy. Takhle nás natolik překvapila, že jsme jí tam hezky naklusali všichni, ani jsme necekli.“

„Polské příbuzné ze strany babičky Záleské tam ale neměla. Ani ty kanadské,“ namítla máma a Julii potěšilo, že změna tématu jí prošla tak hladce.

„Možná s nimi beztoho nepočítala,“ opáčila. „Vždyť to už by snad ani nebyla svatba, nýbrž hotové vojenské manévry. Ostatně pochybuji, že by z Kanady někdo přiletěl, když tady byli nedávno na pohřbu.“

„Poláci ale přijet mohli. Obzvlášť Jacek, který Štěpánce daroval ten jejich rodinný obraz. Vidělas ho vůbec? Je na něm jakási Štěpánčina prateta. Která prý, a to mi říkala sama Anička, byla zasnoubená s předkem Michorowských. Dokonce snad s dědečkem Štěpánčina ženicha.“

„Proč se nevzali?“

„Protože ta snoubenka umřela. Ten portrét byl namalovaný až po její smrti.“

„Neviděla jsem ho, ale moc ráda bych se mrkla. Kdo ho maloval?“

„Nějaký dobový polský malíř. Ale myslím, že celkem dobrý. I když tomu samozřejmě nerozumím tak, jako ty.“

„Až budu zase v Zálesí, musím Štěpánku požádat, ať mi ho ukáže.“

„Kdy ty budeš zase v Zálesí. A kdy tady,“ povzdychla máma. „Stejně jsem nepochopila, proč ses z Froschburgu vrátila zpátky do Plzně a neusadila ses tady. Nebo aspoň v Brně, pokud bys nechtěla žít pohromadě s námi.“

„V poslední době o tom dost intenzivně uvažuju,“ připustila Julie. „Jenže zatím není nic definitivní. Přece jen mám v Plzni víc pracovních příležitostí.“

„Je snad jedno, kde tu práci děláš. Vždyť jsi na volné noze.“

„Jasně, ale občas se neobejdu bez pořádné restaurátorské dílny. S tou plzeňskou mám už vytvořené dobré kontakty. A navíc je z Plzně blíž na Froschburg.“

„Tak často tam zase nejezdíš, ne?“

„Podle toho, čemu říkáš často. Jsem tam málem jednou měsíčně, a málokdy jenom na otočku.“

„Oblíbila sis to tam, co? A navíc jsi byla jediná, kdo s tetou Heide bez problémů vyšel.“

„Babička s ní přece taky vyšla. Nebo narážíš na to, že teta odkázala Froschburg jenom mně a ne všem ostatním vnoučatům svého bráchy? O příbuzenstvu v Německu a Anglii ani nemluvě?“

„Jistěže ne. Jsem přesvědčená, že sis to dědictví za ty čtyři roky, které jsi tam strávila, vrchovatě zasloužila.“

„Budeš se divit, ale líbilo se mi tam. Našla jsem tam nový smysl života, vnitřní klid a vyrovnanost. A mimoto jsem se od tety Heide dozvěděla spoustu zajímavých událostí z rodinné historie. Víš, proto se musím potutelně usmívat, když babička začne s tou naší modrou krví. Kdyby chudák tušila… Teta Heide mi vyprávěla, že její, a tudíž i dědečkův děda byl dost pravděpodobně neplodný. Usuzovalo se tak z toho, že než se oženil, měl tak říkajíc ošahanou celou ženskou část okolní populace. Nicméně z toho nevznikl ani jediný hraběcí levoboček, jak si dal okolní lid velice záhy dohromady. Navíc prý se jediný jejich syn narodil skoro na chlup přesně devět měsíců poté, co u nich na návštěvě pobýval jistý rodinný přítel, který byl ovšem proslulý spíše svojí vzdělaností, šarmem a duchaplností než urozeným původem.“

Máma se zasmála.

„Nemysli si, možná to babička ví. A neřeší to. Kluk dostal jméno Hohenwald a k němu i patřičné tituly, tak kdo by se zabýval nějakou genetikou.“

„Vlastně máš pravdu. A tím je v kostce shrnuto celé pokrytectví lidstva.“

Protože svou filozofickou tečku pronesla s patřičným výrazem, skončilo jejich posezení společným smíchem.

2

Smeknutí nohy a následoval bleskový pád. Posléze škubnutí v pase a Julie visela na laně pět metrů nad zemí.

„Hergot, sakra!“ zvolala rozezleně. Pak se podívala pod sebe. „Povoluj, jdu dolů,“ požádala Moniku, která ji jistila, a chytila se lana oběma rukama. Nohama se příliš odrážet nemohla, neboť stěna pod převisem ustupovala a jistící oko bylo až vysoko nad ním.

„Já ti říkala, že je těžký,“ upozornila ji Monika, když se Julie octla vedle ní na pevné zemi.

„Ale tys ho dala,“ namítla a stále ještě zrychleně dýchala.

„Až napotřetí.“

Julie trhla ramenem. Dobře věděla, že leze lépe než Monika. Jenže tenhle převis stavěl snad nějaký šílenec. Nebo sadista.

Zpovzdálí se na ni zazubil nějaký cizí chlápek. Úsměv mu nevrátila a otočila se k němu zády.

„Co si dáš ty?“ zeptala se Moniky. Jistily se na střídačku. Jedno lezení ona, jedno Monika.

Tahle venkovní cvičná horolezecká stěna tady stála teprve dva roky, ale už si mezi příznivci této náročné fyzické aktivity získala značnou oblibu. Její půdorys měl tvar čtverce, na jehož každé straně byly z vnější části vystavěny dvě cesty různé obtížnosti. Tenhle převis byl čerstvý a nejeden lezec si na něm vylámal zuby, stejně jako před chvílí Julie.

Monika se podívala na hodinky.

„Dala bych modrou na céčku. Ale nevím, jestli máme dost času.“

„Když tak půlhodinku připlatíme,“ ujistila ji Julie. „Ten převis ještě pro dnešek nevzdávám, je to doufám jasné.“

Monika se na ni zakřenila.

„Sklerotičko. Chtělas přece skypovat s babičkou.“

Julie na ni chvíli zírala a pak se plácla do čela.

„Já tele!“ zvolala. „Dík, žes mi to připomněla. To bych měla od babči zase pár černých puntíků navíc.“

Zítra je den babiččiných narozenin. Telefonické gratulace ovšem babička v žádném případě neuznává za dostatečně důstojné a kvalitní. Plechový hlas do ucha a nic víc, něčím takovým ji příbuzní rozhodně neuctí. Naštěstí je u vzdálenějších jedinců ochotna akceptovat, když se jí alespoň ukážou na obrazovce a pěkně zpříma se dívají pro změnu na její obraz, aby si mohla být jistá, že zatímco vyslovují přací fráze, nesledují přitom fotbalový zápas, případně pětistý osmdesátý díl tureckého seriálu.

A tak se Julie domluvila s tátou, že babičku v osm večer posadí před webkameru.

Monika ještě jednou zkontrolovala čas.

„Teoreticky pár minut máme, ale radši toho nechme. Co když bude v centru zácpa?“

„Fajn, ale příště ten převis dám,“ zavrčela Julie.

Zaslechl ji mladík, který měl na starosti kasírování návštěvníků a vůbec všechno, co se téhle stěny týkalo.

„Vás znám, vy na to máte,“ ujistil ji.

„Dík,“ utrousila a měla co dělat, aby pubertálně neobrátila oči v sloup. Živě si představovala, jak příště poleze za zvědavého přihlížení tohohle mladíka, chlapa, co se na ni před chvílí zubil, a ještě několika dalších jeho kamarádů. Možná dokonce předtím stihnou uzavřít sázky, jestli spadne, nebo nespadne. Jenže co nadělá. Kdyby místo lezení hrála doma s Monikou šachy, nikdo ji okukovat nebude, zato by si neprotáhla tělo.

Zakrátko se sešly v Juliině autě a odfrčely směrem k bytu. Měly jej pronajatý v celkem tichém panelovém domě, který byl součástí malého sídliště na kraji prvorepublikové zástavby a navíc zde stál už tak dlouho, že v jeho okolí stačily vyrůst docela velké stromy. Také parkování většinou nebylo nijak problematické, dokonce i v tuto poměrně pozdní hodinu.

„Vidíš, ještě je spousta času,“ pravila Julie v předsíni, poté co Monika odemkla byt, neboť se jí podařilo vylovit klíče dříve. „Nejenže ještě stihnu sprchu, ale i něco zhltnout.“

Spojení bylo řádně navázáno a Julie se patřičně naaranžovala před kameru, aby babičce prokázala náležitou úctu. Jen co odrecitovala obvyklou gratulaci, slovo si vzala babička a hned začerstva na ni vychrlila to, čeho byla momentálně plná. Před pár dny totiž navázala kontakt se svojí bývalou spolužačkou, o které si celou dobu myslela, že žije v Anglii. Juliin táta dostal mail od nějakého muže, který mu napsal dotaz, zda náhodou není příbuzným jisté paní Julie Hohenwaldové. Protože uvedl správný ročník babiččina narození, táta mu odpověděl a za chvíli si mohly poslat vzkaz obě bábinky.

„Těsně před válkou, když nám bylo oběma čtrnáct, chodily jsme spolu s Maruškou do kvarty na dívčím gymnáziu,“ líčila babička. „Jenže hned jak Němci vtrhli do Polska, celá jejich rodina emigrovala do Anglie. Tam si Maruška ke konci války vzala nějakého britského důstojníka. Nedovedeš si představit tu strašnou dobu. Na svatbu dostal sotva den dva volna a pak zase hybaj válčit. No a představ si, že ho zabili.“

„No nazdar,“ zareagovala Julie spontánně. „To muselo být na mašli.“

„Po čase zjistila, že se jim přesto podařilo, že budou mít dítě,“ pokračovala babička. Julie se musela pousmát. Kdepak babička, a vypustit z úst slovo „těhotná“.

„Jí tedy rozhodně moc do úsměvu nebylo,“ komentovala babička hbitě Juliin výraz, čímž zároveň potvrdila, že přenos obrazu dnes funguje mimořádně skvěle.

„Vidíš, a já myslela, že naopak byla šťastná, že jí z něj něco zůstalo,“ opáčila Julie.

„No, i tak se to dá brát,“ připustila babička blahosklonně. „V Anglii se jí narodila dcera. Totiž aby bylo jasno, zatímco její rodiče se po válce vrátili domů, Maruška zůstala u tchána a tchýně. Přemluvili ji, ať nikam necestuje, nebo by se jí mohlo něco stát, a ona nakonec poslechla.“

„Takže ona tě kontaktovala z Anglie?“ podivila se Julie.

„Ale kdepak. Maruška jela v sedmačtyřicátém i s dcerkou sem, navštívit rodiče, a pobyla u nich tak dlouho, až přišel únor osmačtyřicátého, rodičům sebrali fabriku i dům a otce zavřeli do lágru.“

„Nepustili ji ven?“ žasla Julie. „Ale její dcera přece měla britské občanství, ne?“

„A ty si myslíš, že komunistům něco takového zabránilo ji tady držet?“

„No jo, že se divím,“ podotkla Julie. „A co s nimi bylo dál?“

„Vystěhovali je do ratejny a Maruščin otec si odkroutil pěkných pár let v Leopoldově. Natolik mu to podlomilo zdraví, že se dožil sotva pětašedesátky. Stejně tak její máma. Maruščina dcera ještě ani nebyla dospělá, když jí babička umřela.“

„A ta tvoje Maruška se znovu nevdala?“ zajímalo Julii.

„Ale nakonec jo. Vzala si nějakého pana Šimka.“

„Takže to přece jen mělo happyend,“ konstatovala Julie.

„Nic takového, prosím tě. To nejhorší teprve přijde. Ta dcera se vdala a vzala si nějakého doktora.“

Julie musela sklopit hlavu, aby zakamuflovala pobavení. A k tomu i spolknout ironický přípodotek, že vdát se, a navíc za doktora, je vskutku to nejhorší, co se může ženské stát.

„A když se jí narodil syn, tak umřela.“

Julie prudce zvedla hlavu.

„Cože?“ vyjekla. „Umřela? Při porodu? Žena doktora?“

„Maruška tvrdí, že zeť za to nemohl. Všichni jeho kolegové přísahali, že situace byla opravdu beznadějná. Navíc ho to strašně sebralo.“

„To chápu,“ vydechla Julie. „Jestli tomu dobře rozumím, tak tenhle syn už je dospělý a pomohl jí tě vyhledat, ne?“

Rychlost, s jakou Julie přeskočila hned celou generaci, se babičce ani trochu nelíbila.

„Hm,“ zavrčela. „Jistě, ale na tom všem je zajímavé, že toho chlapce Marie se svým mužem de facto vychovala. Tedy ne že by se jej otec zřekl. Pobýval s ním, jak často to šlo, ale to víš, doktor. To jsou samé směny a nepravidelný život. Proto bylo praktičtější, aby měl chlapec domov u babičky. A vychovali ho dobře. Vystudoval na inženýra, a když jim po revoluci vrátili rodinný majetek, začal tak šikovně hospodařit, že je na něj Maruška moc pyšná. A taky je na ni hodný. V přestavěném pavlačáku jí zařídil byt hned vedle svého a dobře se o ni stará. Ona už je totiž Maruška zase sama. Ten pan Šimek jí umřel.“

V té chvíli se ve dveřích Juliina pokoje, mimo dohled kamery, objevila Monika s lahví vína v ruce. Významně ji pozvedla, což se dalo přeložit jako dotaz, jestli si s ní Julie dá sklenku.

Julie lehce upažila a opět mimo bdělé oko kamery zamávala na souhlas.

„Tak to má fajn,“ utrousila posléze, protože si byla vědoma toho, že je s replikou na tahu.

„Cože?“ vyjekla babička. Julie si uvědomila, co nepatřičného vypustila z úst, a honem dodala:

„Má fajn, že se o ni ten vnuk stará, tak jsem to myslela.“

„A teď si představ,“ pokračovala babička, už opět uchlácholená, „že mě Maruška chtěla už nějakou dobu najít, jenže si říkala, že se určitě jmenuju jinak, protože jsem se vdala, a tak nevěděla, kudy na to jít. A ten její vnuk, když si mu postěžovala, prý cosi naťukal tady na tomhle přístroji a razdva nás našel. Dokonce i s fotkou našeho domu. No věřila bys tomu?“

„Jasně, babi. Totiž jasně že ne,“ opravila se honem Julie a nepatrně se zamračila směrem ke dveřím, kde stála Monika, v jedné ruce pytlík brambůrek a ve druhé sáček slaných pistácií. Nejprve pozdvihla jeden, a když Julie nereagovala, zdvihla druhý. Posléze pokrčila rameny a opět zmizela.

Naštěstí byla babička plně zaujatá vyprávěním, jak si s Maruškou vyměnily tátovým prostřednictvím pár emailů (skutečně řekla „emailů“) a jak se s ní brzy uvidí osobně, protože ji ten vnuk o víkendu přiveze do Blanska. Od Julie vyžadovala jen občasné přitakání a Julie jí je ochotně poskytovala.

Historky ze života ji obvykle bavily. Zjevně podědila po předcích nějaké „historické“ geny, přesně tytéž, které způsobily, že její sestřenice Štěpánka dokonce historii vystudovala. Jenže nyní se na ten bezesporu zajímavý příběh nedokázala soustředit, protože jí strašilo v hlavě Moničino pár dnů staré sdělení:

„Víš co? Někdy otevřem víno a něco proberem, jo? Zatím se neptej, co, a nech mi ještě čas.“

Pakliže nyní chce Monika otevřít víno, je zřejmé, že ono sdělení již dozrálo. Julie se bála, aby to nebylo něco nepříjemného. Jenže co? Pokud se chce Monika odstěhovat, je to sice nemilé, ale až taková tragédie by to nebyla. Holt by si musela Julie zvykat na novou spolubydlící. Anebo by jí tenhle fakt poskytl ten správný impulz k tomu, aby se konečně rozhoupala k dlouho zamýšlenému přesunu do rodného kraje.

Ve hře ovšem byla jedna zvláštní varianta, kterou Julie od chvíle, kdy ji napadla, ne a ne dostat z hlavy. Co se znají, Monika s nikým nechodí. Ba zdá se, že její city jsou zjevně čímsi zraněné. Automaticky předpokládala, že je zranil nějaký muž. Ale co když ne?

Blbost! Nebude si tu přece namlouvat, že ji Monika chce požádat o plnohodnotné dámské partnerství! Ví přece, že předchozí Juliini partneři byli muži a že pokud na ně nadává, tak určitě ne proto, že změnila orientaci. Anebo neví?

Ufff, babička se konečně loučí.

Po posledním „tak se měj hezky a dobrou noc“ si babička zřejmě myslela, že počítač její pozdrav pochopil jako povel k ukončení spojení, a tak, když se zvedala a Julie si mohla v detailu prohlédnout vzorek na její háčkované halence, babička pronesla:

„Už si můžeš ten přístroj vypnout. Já nevím, co s tím. Ale hezky tam bylo Julinku vidět. Jenom ty vlasy kdyby si učesala. A byla nějaká hubená. V obličeji měla stíny. A koukala nějak rozostřeně. Doufám, že něco nepije nebo nedroguje. U umělců je to na denním pořádku. Ačkoliv mluvila vcelku rozumně, tak snad ne. Co říkáš? Jo, jo, jdu k sobě. Chceš si tam vzít ty noviny? A taky bych ti mohla…“

Babiččin hlas zmizel do ztracena a vzápětí celý monitor vyplnila tátova tvář.

„Baf,“ řekl.

„Brum,“ opáčila Julie. „Čau, tati.“

„Nazdárek dcero. Máš se?“

„Mám se.“

„Tak se měj.“

„Ty taky.“

Ještě spolu prohodili pár žertovných větiček a pak táta hovor ukončil.

Julie se vydala za Monikou do obývacího pokoje. A protože, jak bylo řečeno, se tak trochu obávala Moničina sdělení, jen co od ní přijala sklenici, horlivě jí převyprávěla historii babiččiny spolužačky.

„Naši předkové žádné velké majetky neměli,“ navázala Monika, „ale přesto nás rodičové správně instruovali, jaké byli komunisti svině a co tady po převratu páchali.“

„To naši bohužel majetek měli. Hohenwaldové tudíž absolvovali něco hodně podobného jako rodiče téhle Marie. Až na to, že dědečka nezatkli. Nechali ho milostivě dělat na dráze posunovače a on v tom viděl ohromné štěstí. Jenže chvíli poté, co se narodila tátova mladší sestra, ho přimáčkl a rozdrtil nárazník nákladního vagonu. Jinak jim ale taky sebrali všechny podniky, co v Blansku měli, a vystěhovali je z vily.“

„Hm, máš buržoazní původ, jak vidím,“ podotkla Monika.

„To si piš. Dokonce feudální. Hohenwaldové, to byl v Blansku pojem po staletí. Vlastnili tam pilu, jednu menší strojírenskou firmu a dokonce i hospodu. Té se mimochodem dodneška říká U Hohenwaldů, i když ji má dávno někdo jiný a jmenuje se jinak.“

„Ale Hohenwaldová je babička proto, že se k nim přivdala, ne?“

„Legrační je,“ pravila Julie, „že byla Hohenwaldová za svobodna a za Hohenwalda se i vdala.“

„Co? Ještě řekni, že za příbuzného. Jaká to dekadence! Máte snad v rodině incest?“

„Ale kuš. Ta příbuznost byla jenom mizivá. Moravská větev Hohenwaldů žila v okolí Blanska už nejmíň od sedmnáctého století a kompletně se počeštila. Ne že by tu původní německou větev vůbec nesledovali, ale měli s ní kontakty jen velmi sporadické. Během války tátovi nasadili do továrny jako dozor mladého německého úředníka, který se šikovně vyhnul naverbování do wehrmachtu. Vzhledem ke stejnému příjmení vyšlo brzo najevo, že mají společného pradědečka asi z osmého kolena.“

„Teda,“ vydechla Monika, „tvůj děda byl fašoun?“

„Ale houby,“ zafuněla Julie. „Později jsme se dozvěděli, jak moc musel pradědeček podmazat doktory, aby dědu nenaverbovali, a ještě víc, aby ho poslali právě k nám. Nic písemného se sice nikde neobjevilo, ale brzo bylo jasné, že děda dostal instrukce, že ať by se u nás dělo cokoli, on nad vším přimhouří oči.“

„Takže odboj? A přímo z centra Německa?“

„To až zase ne, ale moudrá nečinnost každopádně. No a dědovi padla do oka naše babička Julie.“

„Po válce zůstal, a byla svatba,“ zadeklamovala Monika procítěně. „To se divím, že ho těsně po osvobození rozvášnění domorodci nezlynčovali a nevyhnali.“

„Naštěstí se děda při osvobozování Blanska vyznamenal tak, že získal všeobecnou úctu. A svatba byla ještě pár měsíců před osvobozením. A protože měl děda v Německu staršího bráchu a dědice jejich majetku, zůstal s babičkou v Blansku coby mužský dědic moravských Hohenwaldů. Babička totiž byla jedináček. Lépe řečeno, jediná, která se dožila dospělosti. V té rodině se totiž dost umíralo a potrácelo.“

Na okamžik se zarazila.

„Hm, zřejmě dědičné,“ zavrčela. A snad proto, aby zahnala lehkou pachuť, kterou v ní její vlastní narážka vyvolala, pozvedla sklenku a kurážně se zeptala:

„Na co pijem?“

„Jen tak,“ prohodila Monika natolik lhostejným tónem, že Julie ještě víc znervózněla. Pak ale Monika pokračovala:

„Ty máš velké vazby na Moravu, že jo? Na Brno taky?“

„To víš. Chodila jsem tam na gympl,“ informovala ji Julie a lámala si hlavu, jestli má tohle být jen jakési kličkování okolo, nebo zda se touto cestou blíží k podstatě Moničina sdělení.

„U vás v Blansku gympl nebyl?“ zajímalo Moniku.

„Ale jo, byl, dokonce docela šikovně blízko našeho. Až na to, že jsem tam nechtěla.“

„Proč ne?“

„Chtěla jsem na výtvarnou školu a nikam jinam,“ vysvětlila Julie. „Přihlášky na ostatní školy jsem tajně vyhodila a na přijímačky nešla. Teprve když mě na tu ŠUŘku nevzali, musela jsem s pravdou ven. Já myslela, že mě naši přetrhnou. Pak šli škemrat na blanenský gympl, aby mě přijali dodatečně, protože netalentovou část přijímaček jsem udělala dobře, ale ředitel se s nima nebavil. V jednom z brněnských gymplů tak striktní nebyli. A vidíš, nakonec to tam bylo parádní. Navíc jsme měli tak skvělého profesora na výtvarku, že mě naprosto špičkově připravil na zkoušky na akademii a díky tomu mě vzali.“

„Jak je Blansko od Brna daleko?“

„Osobákem půl hodinky.“

„To je kousek. Ale stejně, denně dojíždět…“

„Pro nenadálé případy bylo v záloze přespání u příbuzných,“ vysvětlila Julie. „Teta se strýcem, ti co dneska mají Zálesí, tam tehdy měli čtyřpokojový byt. Teda oni ho tam mají dodneška a bydlí v něm Štěpánka. Respektive bydlela, protože teď bydlí s Valdemarem, tak jim zůstal jen pro občasné přespávání. Ale… proč se o tom tak zeširoka bavíme?“

„Já se jen divím, že tě to tam netáhne zpátky, když odtud pocházíš,“ prohodila Monika lehce.

Julie zpozorněla.

„Co ty máš s Brnem?“ otázala se zpříma.

Monika upila ze své sklenky.

„Ale,“ utrousila posléze nedbale, „jeden starý známý tam nastoupil do funkce obchodního ředitele a lanaří mě jako svoji zástupkyni.“

Julie se na ni bystře podívala. Bylo jí jasné, že právě dorazily k tomu jádru, k němuž tak baletně směřovaly.

„Docela slušný kariérní postup,“ pravila věcně.

„To asi jo,“ uznala Monika poněkud vlažně.

„Takže problém je v Brně, nebo v tom známém?“ zeptala se Julie bez okolků.

„Brno neznám. Jestli řeknu, že jsem tam byla třikrát, tak už přeháním,“ sdělila jí Monika. „Ale koneckonců ani rodilá Plzeňačka nejsem a zvykla jsem si. Dokonce i na tenhle byt, ačkoliv má k pojmu domov sakra daleko,“ dodala uštěpačně a rozhlédla se po poněkud omšelém zařízení, které patřilo jejich pronajímateli. Julie se trochu zastyděla. Nejspíš se měly pokusit to tady trochu polidštit. Ženy by přece měly mít tak nějak v genech potřebu zvelebovat své teritorium a vytvářet v něm domov. Natož ona, která má výtvarné vzdělání.

Jenže jakýpak domov? Kde se vlastně Julie ve svém životě cítila nejvíc doma? V tom prvním bytě ve starém činžáku v Blansku? Nebo ve vile, kterou jim komunisté vrátili po revoluci a kterou rodiče tak velkoryse zrekonstruovali? Na koleji v Praze? Nebo snad v tom krcálku v Plzni, kam se přestěhovala s Bedřichem po ukončení školy? Byl otřesný, ale stejně tam prožila šťastné chvíle. Jenže pak tam proležela několik depresivních dnů po návratu z nemocnice, zatímco si Bedřich užíval s Radanou. Tak že by tím kandidátem byl Froschburg? Určitě tam bylo nádherně, a ona ostatně dohlížela, aby tam bylo krásně i nadále, jenže po smrti tety Heide se tam najednou cítila osamělá. Podnájem, kde strávila půlrok bláhové zamilovanosti do Dušana, jež se skokem změnila v deziluzi, ani mezi kandidáty na domov nepočítala. Tak že by nakonec opravdu zbýval jen tenhle byt? Nebydlela v něm ještě ani rok. Pravda, poklidný a spokojený rok. Bez hádek, bez bolesti. Ale i bez nějaké výrazné radosti. Kdepak, neměla by se rouhat. Vždyť se má báječně. Bydlení s Monikou jí seslalo samo nebe. Není sama, a navíc si obě povahově sedí natolik, že je pro ně sdílení společného prostoru zcela bezproblémovou záležitostí.

Nyní to byla Julie, kdo bezmyšlenkovitě upil ze své sklenky.

„Kde domov můj,…“ zapěla poté procítěně.

Monika se uchechtla.

„Právě. Ten dělají lidi. A když nemáš vedle sebe ty správné…“

Na okamžik se odmlčela a pak spěšně pokračovala: „Aby sis to špatně nevyložila. My dvě jsme podle mě na spolubydlení naprosto ideální. Ostatně proč myslíš, že sonduju, jak jsi na tom s Brnem? Uvažovala jsem totiž, že kdybych do toho chtěla jít, třeba by ti návrat ke kořenům taky nebyl proti mysli. Tedy za předpokladu, že se po tom městě nepohybuje někdo, kdo ti zlomil srdce.“

Julie se na ni zpytavě zadívala.

„To jsou starosti o moje srdce,“ utrousila. „A že ty chceš s tím, kdo ti ho zlomil, rovnou sdílet pracoviště, to je jaksi podružné?“

Monika na chvíli znehybněla.

„Ale prdlajs,“ zafuněla po chvíli. „Už v tom dávno není nic osobního. Jde jen o pracovní příležitost, o nic jiného.“

Julie přimhouřila oči. V duchu se pousmála, jak bystrozrace se trefila. Ostatně, musela by být úplně tupá, kdyby Moničino rozpoložení nepostřehla.

„Netvrdím, že jsem tutově rozhodnutá,“ pokračovala Monika. „Ale lákavé to je. Víš přece, že jsem zaměřená víc na kariéru než na nějaké vztahové pitominy.“

„Budeš se divit, ale s myšlenkou na Brno už taky nějakou dobu dost usilovně koketuju,“ ozvala se Julie. „Vlastně ani nechápu, proč jsem se z Froschburgu vrátila zpátky sem, když už mě tu nic nedrželo. Tedy kromě faktu, že restaurovat obrazy na profi úrovni chce vybavení a prostor a já jsem doufala, že se mi povede vecpat se zase někam do dílny. Což se taky povedlo.“

„V Brně snad mají zrovna tak nějaké dílny, kam by ses vmáčkla, ne?“

„Musela bych si to nejprve zjistit.“

„A odjet na půl roku přemalovávat někde strop kostela se dá zrovna tak z Brna, jako z Plzně, ne?“

„Určitě.“

„Nakonec, nemáš náhodou dost peněz, aby sis zařídila vlastní dílnu?“

Julie pozvedla obočí.

„Co ty víš?“ prohodila.

„Nevím, jasně. Ale hádám, že ta nemovitost v Německu snad něco ponese, ne, když si ji držíš a jezdíš tam, místo abys ji střelila.“

„Něco nese,“ připustila Julie. „Ale aby nesla nadále, musí toho zároveň hodně sežrat.“

Přesto věděla, že Monika má pravdu. Měla by si ujasnit své životní priority. Pokud u ní bude stejně jako doposud na prvním místě práce, zatímco soukromý život ponechá na vedlejší koleji, asi by bylo opravdu rozumné do ní něco zainvestovat. Nespoléhat se na to, že jí v případě potřeby za ne právě malý peníz přepustí pracovní prostor někde ve velké dílně, a nemuset tudíž, pokud nemají volno, zakázky odmítat. Jistě, mohla by se klidně válet a Froschburg by ji královsky živil. Nebo si tam dokonce zřídit ateliér. A kdyby nebyly restaurátorské zakázky, mohla by jenom malovat své věci a nestarat se o jejich odbyt. Ale restaurování, i když to leckdo z kolegů jen těžko chápal, jí přinášelo větší uspokojení než vlastní tvorba. Nebo možná ani ne větší, ale každopádně jiného druhu. Staré věci, které vracela zpět do života, jí připadaly tak nějak důležitější než takové, které zde ještě nejsou a kdosi se je teprve rozhodne stvořit.

Julie se sama pro sebe ušklíbla. Zrovna tak je možná důležitější starat se o lidi, kteří už na tomhle světě jsou, než za každou cenu vyrábět nové…

Obě chvíli seděly nad svými sklenkami mlčky. Jako první pak promluvila Monika.

„Nemysli si, že si neuvědomuju, že než bych do toho vůbec šla, měla bych mít zatraceně ujasněné své osobní vztahy a pocity.“

Julie si ji prohlédla skrze svoji skleničku.

„Ty možná jasno nemáš, ale já jo,“ podotkla.

Monika se zamračila.

„Proč si hergot myslíš, že není možné pracovně se stýkat s někým z minulosti? Co ty? Kdybys měla možnost jít do nějakého společného projektu s Bedřichem, taky bys měla strach, že mezi váma něco znovu propukne?“

Julie se zamyslela.

„Teď v téhle chvíli si pochopitelně myslím, že nic propuknout nemůže,“ opáčila po chvíli. „Ale na druhé straně zase mám dost zkušeností na to, abych věděla, že se nikdy nemá tvrdit nikdy. Než se objevil Dušan, taky jsem byla přesvědčená, že takové totální zaslepenosti už víckrát nepodlehnu. A než jsem se nadála, byla jsem v tom až po uši. Ovšem v případě Bedřicha by mě od společného podnikání odrazovala ještě jedna věc.“

„Jaká?“

„Obava z nefér jednání.“

„Počkej, takhle radikální přece být nemůžeš,“ namítla Monika. „Kdybys mluvila o Dušanovi, tomu se nedivím. Ale Bedřich? Jak jsi sama řekla, člověk podlehne zaslepenosti i proti své vůli. Což ale neznamená, že musí mít nějakou charakterovou vadu, která by překážela společnému podnikání.“

„Jenže způsob, jak se Bedřich k celé věci postavil, mi teda moc charakterní nepřijde,“ oponovala Julie. „Anebo se ti snad zdá v pořádku, v době, kdy si pokoutně začínám budovat nový vztah, přivést tu předchozí do jiného stavu?“

„Máš pravdu,“ uznala Monika. „Tohle fér nebylo.“

„Okolnosti tvého případu pochopitelně neznám,“ pokračovala Julie. „Tudíž samozřejmě nemůžu hádat, jestli i tobě by hrozil nějaký podraz. Jenom jsem si skromně dovolila naznačit, že mi to ohniště nepřijde tak docela vyhaslé. Jestli je zájem ho rozdmychávat z obou stran, pak není co řešit. Ale jestli jen z jedné, a je jedno čí, tak by ses řítila do pěkného průšvihu, kdybys do toho šla.“

Monika se ušklíbla.

„Tvá květnatá mluva o vyhaslých ohništích je sice hezká, ale zcela mimo mísu. Jde o džob, krucipísek, a o nic jiného. Anebo si myslíš, že mám v úmyslu tě přitáhnout do Brna jenom proto, abych tě tam vzápětí nechala bydlet samotnou a zdrhla k někomu jinému?“

Julie se zasmála.

„Takhle to přece nemůžeš brát. Musíš připustit, že existuje jistá pravděpodobnost, že stejně tak u tebe jako u mě může dojít k tomu, že nám hrábne a začneme si myslet pravý opak toho, co hlásáme teď, totiž, že bez nějakého toho chlapa nedokážeme už žít ani minutu. A mimoto, nikam mě netáhneš. Už jsem ti přece řekla, že o Brně sama nějakou dobu velmi intenzivně uvažuju. Když už jsem se i já zaměřila na tu kariéru, asi by bylo rozumnější aspoň se neizolovat od nejbližšího příbuzenstva. Proto tě musím ujistit, že kdybych do toho Brna šla a ty ses nakonec přestěhovala ke své staré lásce, nebo třeba i k nějaké nečekané nové, nebudu v tom vidět žádný podraz.“

Monika se zahihňala.

„Myslím, že tahle pravděpodobnost je dost mizivá,“ pronesla pobaveně. „Ano, máme už asi obě zkušenost s tím nebezpečným zatemněním. Tudíž se nediv, když na oplátku zase ujistím já tebe, že až to křísne s nějakým nemožným chlapem tobě, odpustím si kázání a při odchodu ti popřeju hodně štěstí.“

Julie se ušklíbla.

„Nic takového nehrozí. Ale ty si z toho fakt nedělej hlavu. Není nikde psáno, že už na věky věkův musíme bydlet spolu. Když odejdeš, prostě se poohlídnu po tom, jestli v Brně není nějaká stará kámoška, která nad chlapama taky zlomila hůl a radši se bude dělit o životní prostor s podobně naladěnou holkou. Nebo si prostě najdu menší byt a budu bydlet sama. Hm, dokdy se máš rozhodnout, jestli ten nový džob bereš?“

„Nejzazší datum nástupu je první listopad. Výpověď bych v tom případě musela dát do konce srpna.“

„No, tak to tě čeká krušných pětadvacet dnů. A jak tak koukám, už jen čtyřiadvacet.“

~

Ačkoli si Julie myslela, že na Moravu hned tak znovu nezavítá, octla se tam o pouhé necelé dva týdny později. Její cestu si vyžádala smutná událost, k níž došlo v jejich rodině. Juliina sestra Lída přišla o své nenarozené dítě.

Julie si pospíšila domů, jen co se tu nemilou zprávu dozvěděla, a zajela Lídu navštívit do nemocnice. Když v mámině doprovodu vstupovala do nadstandardního jednolůžkového pokoje v prvním patře nemocnice, srdce jí bušilo obrovskou nervozitou. Velice dobře si dovedla představit, jak se její mladší sestřička cítí. I když…

„Je velké štěstí, že už dvě děti máš,“ utěšovala sestru horlivě, jen co se přivítaly.

„To přece nehraje roli,“ vykřikla Lída dotčeně. „Myslíš si snad, že každé další dítě má člověk méně rád jen proto, že už jich je tolik před ním? Každé dítě je originální a jedinečné. A každého je úplně stejná škoda, bez ohledu na pořadí!“

„Nerozčiluj se, Liduško,“ napomenula ji máma. „Nemůžeš se na Julku zlobit. Do takové situace se člověk, který něco podobného nezažil, vžívá jen těžko. Víte, holky, nikdy jsem vám o tom neřekla, ale i vy jste měly mít ještě mladšího bratříčka.“

Lída na ni upřela udivený uslzený pohled, zatímco Julie povstala a šla si stoupnout k oknu zády do místnosti. Najednou litovala toho, že samu sebe vydělila z jejich ženského společenství, které kromě všech ostatních pevných pout navíc spojuje i stejná neblahá zkušenost. Jenže k čemu by nyní bylo, kdyby promluvila? Cítila by se snad Lída hned o něco lépe? Nesmysl! A máma? Ta by měla najednou o starost víc. Protože ať už nyní s Lídou hovořila jakkoli, cestou do nemocnice tvrdila Julii přesně totéž, co Julie vyslovila nahlas. Blahořečila faktu, že se u Lídy nejedná o první dítě, ale až o třetí, a dodala, že v případě prvního dítěte by situaci vyhodnocovala jako natolik psychicky náročnou, že by trvala na tom, aby Lída vyhledala péči psychologů.

Lídin monolog, vysílaný k jejím zádům, ještě chvíli pokračoval. Dotčeně líčila Julii své pocity a Julie jako by se čím dál víc hrbila a scvrkávala.

Zaťala zuby. Dost! Už dost!

Prudce se otočila.

„Já tě chápu, Lído,“ zvolala. „Nemusíš se už dál drásat dalším rozebíráním celé věci. Ale chápej zase chvíli ty mě. Jak si myslíš, že mi je, když jsem se právě dozvěděla, že nezdary tohohle druhu jsme nezdědily jen od Hohenwaldů, ale navíc i z máminy strany?“

Na chvíli nastalo ticho.

„Domnívali jsme se, že o rodinu nestojíš,“ hlesla máma posléze.

Julie pohodila hlavou.

„Ať už stojím, nebo ne, každopádně by mi bylo milejší, kdybych si o tom mohla rozhodnout já sama, a ne aby to bylo dáno nějakou zlomyslnou vyšší mocí.“

„Juli, ale u mě to byla zcela jistě čirá náhoda,“ pospíšila si máma s ujištěním. „V naší rodině se podobný problém nikdy nevyskytoval. Tehdy… zkrátka byla jsem svědkyní jedné velice ošklivé nehody a utrpěla jsem dost silný šok…“

Vyptávání na podrobnosti, jež následovalo rovným dílem ze strany obou sester, přesunulo debatu trochu jinam. Nakonec to byla Julie, kdo se nevěřícně zasmál.

„Doprčic, ženské,“ zvolala s pobavením v hlase, ačkoliv uvnitř žádné veselí necítila. „Nemáte dojem, že jsme si fakt nemohly při návštěvě špitálu vybrat příšernější téma? A přitom jsem chtěla hned ve dveřích povyprávět, jakými slovy mě dneska přivítal Péťa, jen co mě zmerčil na schodišti.“

Máma i Lída přijaly změnu tématu s úlevou.

„Neřekl ti náhodou: pif paf a je po tobě?“ zajímala se Lída. „Má teď militantní období. Já jsem tátovi říkala, aby mu tu pistolku nekupoval.“

„Skoro přesně. Povídá: mám tě na mušce, žbrblavá šunko. Posléze mi Aleš vysvětlil, že synáček měl zjevně na mysli zbabělého skunka, neboť si chvíli předtím hráli na Indiány.“

Sborový chechot, který po jejím sdělení následoval, byl zábavnosti oné historky zajisté naprosto nepřiměřený, ale v této situaci patrně zcela pochopitelný.

3

Na displeji se objevilo číslo záleského zámku.

„Plzeň zdraví Zálesí,“ ozvala se Julie do telefonu rozverně. „S kým ze zámeckého panstva mám tu čest?“

Hned po krátkém zasmání se ohlásila teta Anna.

„Donesla se k nám z Blanska zajímavá zvěst,“ šla posléze teta rovnou k věci. „Prý se hodláš přesunout do Brna.“

„Jak vidno, drby putují rodinou rychlostí světla,“ utrousila Julie. „A kupodivu je na nich občas i zrnko pravdy. Jo, pracuju na přesunu do Brna.“

„A sháníš byt k pronajmutí,“ doplnila teta.

„Jistěže.“

„A ačkoliv ti babička poradila, aby ses prvně obrátila na nás, neudělalas to. Přitom dobře víš, že máme v Brně prázdný čtyřpokoják, který užíváme jen velmi sporadicky. Prosím tě, v čem je problém? Vadilo by ti, kdybychom tam občas po divadle nebo plese zajeli přespat? Anebo se ti zdá ten byt moc velký? Nám přece stačí, když nám vypomůžeš s měsíční platbou třebas jen částečně. Pořád je to lepší než nic.“

„V platbě za byt problém není, teto,“ ujistila ji Julie. „Jenže nevím, jestli je ti známo, že bydlím s kámoškou a že se shodou okolností do Brna stěhujeme obě zároveň.“

„Pro dvě je snad čtyři plus jedna malý?“ žasla teta.

„Ale kdepak. Jen jsem si myslela, že by vám nebyla představa cizího člověka ve vašem bytě příjemná a že bych vás postavila do prekérní situace, kdybych vás o to bydlení žádala. Zkrátka že by vám bylo blbý mě odmítnout, ale ve skutečnosti by vám to bylo proti srsti.“

„Prosím tě, my samozřejmě víme, že přesun do Brna řeší i tvá spolubydlící. Fakt, že s tou dívčinou kamarádíš, je pro nás dostatečnou zárukou její spolehlivosti. Naše nabídka samozřejmě platí pro vás obě.“

„Aha, tak moc díky. Jenže jak to bude s místem? My jsme zvyklé mít pro sebe každá svoji ložnici a společný obývák. V současnosti si pronajímáme tři plus jedna. Tím pádem by pro vás na přespávání zbyl jen jeden pokoj.“

„Nám by ta velká ložnice stačila,“ ujistila ji teta. „Nikdy neodjíždíme ze Zálesí všichni. A kdyby se do Brna vydal Marek s celou rodinou, zkrátka a dobře můžou přespat ve vile u Štěpánky a Valdemara. Tam je rozhodně místa dost. Takže pokud si jedna z vás vystačí s pokojíkem po babičce, nemusíme dál nic řešit.“

Julie nevěřícně zavrtěla hlavou.

„Ale prosím tě, teto,“ zasmála se. „Byt si držíte hlavně kvůli přespávání v Brně, a nakonec budete kvůli nám chodit nocovat ke Štěpánce? To přece nemá logiku.“

„Byt si držíme hlavně proto,“ poučila ji teta, „že nemovitosti jsou teď hodně levné a na jeho prodeji bychom zbytečně prodělali. Platit ho ale, aniž by se užíval, je stejně tak nesmyslné. Bylo nám jasné, že ho musíme zkusit pronajmout. A kdybychom ho pronajali cizím, možnost přenocování by beztak odpadla úplně. Ale nakonec kdyby vadila i tobě s kamarádkou…“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vrabčák.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.