TÁŇA KUBÁTOVÁ

Jedině Tereza

Edice POHODKY

Praha 2017

© Taťána Kubátová, 2017

Vydalo v roce 2017 nakladatelství Taťána Kubátová,

Janského 2367/97, 155 00 Praha 5,

web: http://www.tkweb.cz,

e-mail: tana@tkweb.cz

jako celkově 48. a 21. elektronickou publikaci v edici POHODKY

3. vydání

Obálku navrhla a zpracovala © Taťána Kubátová,

sazba Taťána Kubátová

redakce Hana Horová

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-87805-61-9 (epub)

ISBN 978-80-87805-62-6 (mobi)

1

„Nalej mi džus, jsem úplně hotová.“

Vilma se rozplácla na nejbližší barové stoličce, sáhla po sklenici, kterou jí Tereza podala, a celou ji vyprázdnila jedním douškem.

„Teda ten dědouš mi dal zabrat,“ hekla, když zase popadla dech. „Říkala jsem si, že s ním musím opatrně, aby ho třeba náhodou neklepla pepka, a zatím málem klepla mě. Ach bože, ještě pár takovejch dneska v noci a zažádám si o předčasný odchod do důchodu.“

„Tak se zašij,“ poradila jí Tereza.

„No, to by mi tak prošlo. Podívej na ni, už mě vyhmátla a hází po mně výhružný pohled číslo šest. Dej mi ještě loka a já musím pádit.“

Zatímco Tereza nalévala další sklenici pomerančové šťávy, sledovala Vilma po očku pohyb korpulentní padesátnice po sále. Tělnatá dáma, oblečená do černé, ale přitom poněkud příliš dekoltované, příliš přiléhavé a příliš přezdobené róby, nyní zaměřila svou pozornost na muže, který se objevil ve dveřích. Otočila se zády k barovému pultu, u něhož si Vilma dělala krátkou přestávku, a jako bojová loď vyplula vstříc příchozímu.

Vilma ožila.

„Hele, hele, to je von.“

„Kdo von?“ otázala se Tereza bez zájmu a ani nezvedla hlavu.

„No ten chlap, co vždycky čeká na Lucku.“

„No a?“

„Jéžiši, tak se na něj aspoň koukni, jakej je to fešák.“

Tereza zvedla hlavu, aby udělala kamarádce radost. Zběžně si prohlédla vysokou štíhlou postavu oblečenou v bezvadném obleku, prvotřídním kadeřníkem zastřižené ebenově černé vlasy a výrazný obličej, z něhož se dalo usuzovat na sebevědomí a inteligenci jeho nositele.

„Člověče, tomu bych udělala masáž de luxe i zadarmo,“ rozplývala se Vilma.

„To bys byla pěkně blbá,“ odtušila Tereza. „Určitě má prachů jak šlupek.“

Tereza využila vzácné chvilky, kdy u barového pultu kromě Vilmy neseděl žádný zákazník, a zapálila si cigaretu. Než poprvé zhluboka vtáhla kouř do plic, okamžik zaváhala. Zase jí bude zle. Zase se bude místo spánku kroutit, polykat prášky a vařit bylinky. Ale co! Další hřebíček do rakvičky. Šup tam s ním!

„Hele, von de sem,“ vyjekla Vilma a v jejích zelených očích zajiskřilo daleko víc než jak to vyžadovala její profese. Tereza se pousmála. Všechny holky z tohohle lokálu jsou stejné. Všechny znají muže až do morku kostí, znají jejich slabosti, veškeré, i ty nejodpornější, stránky jejich mužství, jsou si dobře vědomy jejich nestálosti a necitelnosti, ale přesto každá tajně sní o tom, že jednoho dne si sem pro ni přijde krásný princ, velkomyslně přehlédne její povolání a odvede si ji s sebou, aby z ní učinil počestnou manželku. Proč by tomu tak nemohlo být i v životě, když je o tom spousta filmů, u nichž se tak krásně dojímá?

Pod výhružným pohledem blížící se šéfky Vilma doslova sjela ze stoličky. Než by řekl švec, její pozadí se už vlnilo na opačném konci místnosti. Tereza se za ní dívala a uvažovala, jak je vůbec možné dělat takovéhle povolání a vypadat přitom tak vesele a bezstarostně. Ona sama si nechala písemně potvrdit svou náplň práce, aby náhodou nedošlo k nějakému omylu, a té náplně se striktně držela. Ne že by snad, probůh, byla tak morální, ušklíbla se pro sebe a znovu popotáhla z cigarety, ale tohle dělat, to by hned na místě umřela hnusem.

„Térés, jeden gin tady pro pána na účet podniku,“ zazněl autoritativní hlas šéfové, která si nechávala říkat paní Kity, ačkoliv její živnostenský list zněl na jméno Kateřina Dvořáčková. Živnostenský list zněl na provozování pánského klubu s restauračním a barovým provozem, kulturním programem a relaxačními masážními službami, což bylo dostatečně výmluvné označení na to, aby každému, živnostenský úřad nevyjímaje, bylo jasné, oč se jedná.

Tereza se pobaveně ušklíbla. Všechno je tady falešné. Falešná Kity i její chřestící sbírka šperků, falešné masérky i s jejich masérskými licencemi, falešné tanečnice i falešná barmanka Térés s nalepenými dlouhými nehty, s ksichtem namalovaným na obličeji a se záplavou blonďatých kudrlinek navlečenou na krátkých černých vlasech. Jediný překvapivě ryzí v tomto prostředí byl hlas paní šéfové. Nádherný hluboký alt sametového zabarvení, který Terezu ještě stále nepřestával překvapovat. Pokaždé jí chvíli trvalo, než sama sebe ujistila, že tento hlas skutečně patří téhle vysloužilé kněžce lásky, které toho do metráku mnoho nechybí a která dovede, pokud ovšem nejsou na doslech zákazníci, vypouštět z úst výrazy, při nichž by se červenal i pověstný dlaždič. Ten hlas Tereza šéfce ze srdce záviděla. Sama měla poměrně vysoký a navíc zastřený hlas, který se trochu vyčistil, jen když na někoho ječela, což se v poslední době už příliš často nestávalo.

Šéfová prohodila s mužem ještě pár slov a odvlnila se věnovat pozornost dalším zákazníkům. Muž se elegantně vyšvihl na stoličku, Tereza naposled potáhla z cigarety a zamáčkla ji v popelníku ležícím za pultem v místě, jež nazývala zákulisím, protože tam ze strany zákazníků nebylo vidět. Naučenými pohyby připravila sklenici, odměřila do ní z lahve destilát a postavila ji na pult.

„Led? Tonik?“ usmála se profesionálně. Tento úsměv ovládala mistrně. Ústa od ucha k uchu, aniž by se toho jakkoli zúčastnily oči.

„Víte co?“ zazubil se na ni muž a jeho hluboký hlas mohl v sametové hebkosti soupeřit s hlasem paní Kity, „na ten gin zvu vás a pro sebe bych si objednal jedno kafe.“

Další profesionální úsměv. „Díky.“ Pozvedla skleničku a ulízla si z ní. Pak si ji položila dolů do zákulisí a načepovala do šálku poctivou porci kávy. Ještě lžičku, cukr, porcovanou smetanu.

Znovu se chopila skleničky. „Tak na vaše zdraví.“ Zkušeným gestem do sebe kopla celý její obsah, po dechu zalapala jen neznatelně a skleničku uklidila.

Upřeně ji pozoroval.

„Ta profesionalita,“ podotkl uznale, ale zároveň posměšně. „Často vás někdo pozve na skleničku?“

Pokrčila rameny.

„V tomhle povolání to tak chodí.“

„A co děláte, když se jich za večer sejde víc?“

„Mám výdrž,“ informovala ho.

„A vaše játra?“

„Ty taky.“

K baru si přisedla dvojice mužů a objednala si koňak. Tereza jej odměřovala a v duchu se posmívala: ‚Jo, chlapče, kdybych vypila třeba jenom ten jedinej tvůj zatracenej gin, tak můžu celý příjemný zbytek noci strávit běháním po pohotovostech.‘

Jedním očkem mrkla na svůj vyrovnaný šik naplněných skleniček. To chce systém. A ten její je vypracovaný přímo mistrovsky. Sklenky, které jsou naplněny čirou há dvě ó, představují všechny bezbarvé druhy alkoholu od ginu až po slivovici, sklenky s různými druhy bylinkových čajů mají tu čest představovat vše od whiskey až po myslivce a bylinnou hořkou. Ještě žádný zákazník tuhle její kamufláž neprohlédl. Málokdy se stalo, že by někdo nechal nalít dvě porce a teprve poté ji informoval, že na tu druhou ji zve. Většinou ji pozvali předem. A pro Terezu bylo hračkou vzít dvě skleničky, jednu postavit na pult, druhou pod pult, do obou nalít alkohol, pak pozvednout tu patřičně zbarvenou falešnou a hodit ji do sebe. Neopomněla ani lehoučké zakuckání, jemuž se po takovém výkonu nevyhne ani zkušený pijan.

Jak bylo vidět, nezaskočil ji ani případ, kdy jí zákazník věnoval pití už předem nalité. Kromě toho měla pro nejhorší případy v záloze ještě trik zvaný nešika, kdy nezbývalo než obsah sklenice převrhnout, omluvit se a nalít znovu, to už samozřejmě pod pultem.

Dva pánové u baru měli špičku. Pánové se chtěli bavit a blond dáma za pultem byla nesmírně atraktivní.

Starší z nich se nahnul nad pult.

„Slečno, kdy tady končíte?“

„Zavíráme ve dvě,“ informovala ho Tereza.

„Už?“ protáhl hlas ten druhý. „Slečno, tak to vás zveme na tah, až vám tady padne.“

Usmála se na ně s hranou vlídností.

„Lituju, ale to nepůjde.“

„My to nechcem zadarmo,“ ujišťoval ji ten druhý spiklenecky.

„Je mi líto, už jsem zadaná až do rána.“

„Ale vy se nám moc líbíte,“ sdělili jí.

„Je mi líto,“ zopakovala s dobře maskovaným chladem. „Ale myslím, že bych vám mohla doporučit jednu svou kamarádku. Je moc příjemná a hezká a na dnešní noc nemá žádný program.“

„A kde ji máte?“

Tereza se rozhlédla a pohledem hledala Vilmu. Nenašla ji. Zřejmě je nahoře s dalším zákazníkem.

„Až přijde, zavolám ji. Určitě se vám bude líbit.“

Ruch v sále poněkud ztichl, když na pódiu ohlásili zpěvačku, místní hvězdičku několika posledních týdnů. Říkala si Lucy, jmenovala se Lucie a s nikým se příliš nebavila. Během večera měla tři vystoupení, v devět, v půl jedenácté a ve dvanáct, mezitím byla schovaná v šatně a hned po posledním čísle ji u zadního vchodu vyzvedával muž, o němž se šuškalo, že ji pase a má z toho tučný výdělek, protože děvče má úroveň. Ano, právě ten muž, který nyní popíjel kávu u baru.

Zpívat uměla skutečně dobře a Tereza si říkala, že ona jediná, až na to jméno Lucy, tady není falešná. O jejím soukromém životě věděla pramálo, ale předpokládala, že řeči o pasákovi jsou nanejvýš pravděpodobné. Že Lucie vypadala tak mladě a nevinně, Terezu ani trochu nemátlo. Svět je plný sladkých nevinných holčiček s porcelánovými obličejíky a křehkými postavičkami, které jsou ochotné za peníze udělat cokoliv. Stačí se podívat třeba na Vilmu. Když si z víček odlepí ty smetáky a umyje si šminky, vypadá překvapivě mladě a svěže. Když jdou spolu na odpolední představení do kina, určitě by nikdo nepoznal, že Vilma není bezstarostná veselá studentka, a nechtěl by věřit, kdyby mu řekla, čím se živí a jaký je její žebříček hodnot.

Muž u barového pultu nespustil z Lucie oči od první chvíle, kdy se objevila na jevišti, a mračil se, když mu její zpěv přehlušoval blábol dvou mužů, kteří se nechtěli smířit s Tereziným odmítnutím. Pak vstal, položil na pult bankovku, mávl rukou, když mu Tereza chtěla vracet, a odešel si stoupnout blíže k pódiu.

Zákazníků přibylo, a tak Tereza pustila toho muže z hlavy. Rozdávala profesionální cukrbliky, domluvila Vilmě rande s těmi dvěma muži, vykouřila další dvě cigarety a rozbolel ji žaludek. Nic převratnějšího už se v ten večer neudálo.

Když konečně poslední host opustil lokál, s úlevou se posadila v šatně na nejbližší židli, položila nohy na druhou a unaveně povzdychla. Chvíli tak relaxovala, než se vrátila zpět do sálu, aby uklidila své pracoviště. Musela vynést prázdné lahve, dorovnat regály plnými, odnést do kuchyně špinavé skleničky a natankovat tam tác čistých, umýt pult i zákulisí a hlavně vyúčtovat kasu a odevzdat tržbu šéfové.

Když to všechno měla hotovo, přes pracovní úbor, tvořený rafinovaně jednoduchými, ale velmi elegantními červenými šaty z lesklého materiálu doplněnými černými punčochami a drahými lodičkami, si oblékla zimník, popadla kabelku a zadním vchodem zmizela z podniku. Bylo by chybou myslet si, že provoz zde už skončil. Lokál sice osiřel a hlavní vchod byl uzavřen, ale v mnoha pokojících v patře se ještě pilně pracovalo. Taxa za přesčasové hodiny byla pro děvčata výhodná, a proto se jim nijak nevyhýbala. Ještě výhodnější ovšem bylo domluvit si schůzku za zády paní Kity, zákazníka vzít mimo pracoviště a celou tržbu tak mít pro sebe. Proto dnes Vilma zmizela okamžitě po zavírací hodině a nasedla do auta k těm dvěma mužům, jež jí dohodila Tereza.

„Slečno Térés, jedete domů?“ oslovil ji na ulici Slávek Stibral. Byl to muzikant z jejich kapely, klavírista, pohledný blonďák v Terezině věku, jemuž atraktivní blondýnka natolik padla do oka, že ještě ani po dvou měsících nevzdal pokusy o sblížení s ní, ačkoliv se z její strany ani jednou nedočkal nějakého vstřícného kroku.

„Spěchám,…“ utrousila Tereza, přidala do kroku a ani se po něm neohlédla. Opravdu spěchala. Nejbližší rozjezd tramvají je ve tři od nádraží, což bylo přesně přede dvěma minutami. Na její zastávku jede tramvaj sedm minut, ona to k ní má pět minut rychlé chůze, takže nemá na vybavování s nějakým praštěným muzikantem, který jí chce vykládat bláboly o jejích krásných očích, ani vteřinu navíc.

„Počkejte, prosím vás,“ zavolal za ní a posléze s ní srovnal krok. „Co děláte dneska odpoledne?“

„To je snad moje věc.“

„Nešla byste se projít?“

„Nešla.“

Zrychlila krok ještě o něco víc a její kramflíčky hlučně klapaly noční ulicí.

„Proč ne?“

„Nemám čas,“ odbyla ho.

„Proč jste na mě taková?“

„Jaká taková? Prostě nemám čas ani zájem, je to jasné?“

„Říkáte to, jako bych po vás chtěl kdovíco. Já jsem se chtěl jenom projít a popovídat si. Co je na tom špatného?“

„Vůbec nic. Ale najděte si na to nějakou jinou. Otravujete mě.“

Nevzdal to až skoro k zastávce. Nechala ho za sebou teprve v okamžiku, kdy uslyšela rachot tramvaje a dala se do klusu. Doběhla právě včas a naskočila do zadního vozu. Svezla se na sedadlo a zaklonila hlavu. Zase jeden pracovní den za ní. A v šest večer jí to začne nanovo. Navíc je dnes pátek. Pátek a sobota jsou v lokálu nejrušnější, neboť v tyto dny se pánové mohou po svém řádění dostatečně prospat.

V třípokojovém bytě, kde měla pronajatý jeden kamrlík, bylo rušno. Z největší místnosti, která patřila Vilmě, se ozýval smích a hlučný hovor. Právě když se zouvala, vypotácel se do předsíně jeden z těch dvou mužů, jež Tereza Vilmě dohodila, a s trochou námahy na ni zaostřil zrak. Posléze se na ni zazubil.

„Jéje, přišla nám druhá společnice.“

„Mě laskavě vynechte.“

Tereza se prosmekla kolem něj a zavřela mu dveře svého pokoje před nosem. Několik minut pak musela snášet jeho pokřikování a bušení do dveří, než to konečně vzdal. Teprve pak se opatrně vyplížila do koupelny, pečlivě se zamkla a započala svou každodenní proměnu z atraktivní blondýnky s rudými ústy i nehty v nakrátko ostříhanou, velmi mladě a velmi křehce vypadající černovlásku. Strhla paruku, odloupla falešné nehty, velkým tamponem a množstvím pleťového mléka odstranila z tváře veškerý makeup, svlékla šaty a pustila na sebe sprchu. Umyla si i hlavu načichlou kouřem, vydrbala ji ručníkem, vyčistila si zuby a nakonec, oblečená do usedlé flanelové noční košile, proklouzla zpět do svého pokoje. Padla na postel a přikrývku si přetáhla přes hlavu, ale usnout nemohla. Bolel ji žaludek a přes tenkou panelovou stěnu k ní navíc zalétaly více než výmluvné zvuky svědčící o tom, že popíjení už není hlavní náplní činnosti dvou mužů ve Vilmině pokoji. Tereza si vší silou přitiskla cípy přikrývky na uši, ale ani tak nedokázala neslyšet to, co jí bylo odporné až k pláči.

Vztekle se posadila a zapálila si cigaretu. Rozbalila sáček se suchary a bez chuti okusovala úlomek pečiva. Pak zapila sklenicí vody dva prášky proti bolesti, dokouřila cigaretu a opřela hlavu o pokrčená kolena.

Bylo jí jasné, že si za to může sama. Neměla Vilmě ty dva dohazovat. Neměla se chovat jako kuplířka, dobře jí tak. Kdyby se o tom dozvěděla šéfová, Vilma by letěla a je dost dobře možné, že by letěla i ona. Kšeftíky bokem nejsou v podniku vítány, protože odvádějí zisky. Děvčata patří do klubu a ten má nárok na procenta ze všech jejich služeb. Pokud se opotřebovávají způsobem, z něhož jejich zaměstnavatel nedostane ani vindru, dělají to na úkor kvality práce v zaměstnání, což rozhodně není žádoucí.

Tereza nebyla u paní Kity nijak zvlášť dobře zapsaná, ale přesto u ní měla určitý respekt. Paní Kity ji podezírala, že mimo klub vydělá daleko víc peněz než při práci v baru a že její zákazníci jsou z vrstev, které by se k návštěvě jejího podniku vůbec nesnížily. Na jedné straně ji hnětlo, že není v její moci nějak se aspoň k části těch výdělků dostat, na druhé straně si pokládala za čest, že tahle tajemná atraktivní žena, která dovede se zákazníky plynně hovořit anglicky a německy, je ochotna dělat u ní alespoň barmanku.

Tereza tuto svoji pověst pěstovala zcela záměrně. Už v době studií si po večerech přivydělávala prací v barech a velmi brzy se poučila o jedné základní věci: že žena na tomto místě bude mít pokoj od věčných útoků ne tehdy, když dá najevo nechuť, odpor nebo strach a když z ní bude čišet její nezkušenost a nesmělost, ale právě tehdy, když každý vycítí, že na ni nemá, když ho odstraší její cynická protřelost, její uhlazená zkaženost a náznak toho, že za ní stojí kdosi, s kým není radno si zahrávat.

Zmožení pánové vedle konečně odpadli, a kdyby je Vilma poté, co vyinkasovala uspokojivou částku, bryskně nevyexpedovala, nejspíš by u ní usnuli. Takto se odpotáceli ke svému vozidlu a nasedli. Tereza pozorovala z okna, jak se přískoky rozjíždějí. Ochraňuj pánbůh všechny řidiče, kteří se s nimi na silnici potkají!

Bylo pět pryč a ona ještě nespala. Šla si do kuchyně napustit vodu do sklenice a potkala tam Nikolu i s Kokosem.

—

Do toho bytu se Tereza nastěhovala před necelými třemi lety. Dostala nejmenší ze tří pokojů, který měl ovšem jednu neocenitelnou výhodu: na rozdíl od dalších dvou místností neměl prosklené dveře do předsíně, takže ji nerušilo, když někdo v předsíni brzy ráno rozsvítil.

S Vilmou se při stěhování srazila hned mezi dveřmi a ačkoliv si Tereza obvykle udržovala od všech lidí pořádný odstup, tahle veselá a čiperná rudovláska si ji brzy získala. Bez zábran vyprávěla Tereze o sobě a nechtěla od ní na oplátku slyšet její životní osudy. Z jejího vyprávění o masérských službách už tehdy Tereza pochopila, jaká je Vilmina náplň práce, ale ani v nejmenším ji to nepohoršovalo. Na svých tehdejších sedmadvacet let měla tak nepřeberné životní zkušenosti, že by ji ani nenapadlo posuzovat lidskou hodnotu podle tak povrchních věcí, jakými byly konvenční morálka a slušnost. Pro ni mělo cenu jen to, zda člověk je či není schopen a ochoten ubližovat druhému. O Vilmě jí bylo jasné, že by neublížila ani mouše. Byla ochotná vyspat se s kýmkoliv za peníze, byla ochotná ty peníze zase bleskurychle utratit za neuvěřitelné pitomosti, byla schopná prolít litry slz nad zamilovaným dojákem, ale také se dovedla slitovat nad zaběhnutým psem, dokázala držet slovo, nezradila kamarádku a málokdy ji opouštělo veselí.

„Kdo bydlí v tom třetím pokoji?“ zajímala se tenkrát na začátku Tereza a dozvěděla se, že Nikola. Automaticky předpokládala, že se jedná o dívku, až jí večer vrazil do koupelny zarostlý mladík. Vyjekla.

„Jé, sorry,“ pronesl mladík a už ta dvě slova stačila k tomu, aby Tereza pochopila, že se ho nemusí bát. Když pak vyšla z koupelny, vítal ji s širokým úsměvem a napřaženou rukou.

„Tak ty seš ta nová? Ahoj, já jsem Nikola.“

Pohlédla mu zpříma do tváře.

„Ahoj. Jmenuju se Tereza. Promiň, Vilma mi neřekla, že seš kluk.“

Nikola se zachichotal.

„To ona schválně. Chtěla vědět, jak zareaguješ. Hele, doufám, že nemáš nějaký předsudky nebo něco.“

„Docela si zakládám na tom, že žádný předsudky nemám,“ ujistila ho. „Jak si kdo žije, to je jeho věc, ale nesmí přitom šlapat po druhejch lidech.“

Znovu jí předvedl svůj chrup.

„To seš můj člověk.“

Nikola opravdu nebyl zlý, spíš dost nešťastný. Od šesti do půl třetí pracoval ve fabrice, kvůli jeho odlišnému sexuálnímu zaměření se s ním po práci nikdo z kolegů nepřátelil, byl častým terčem posměchu, protože z jeho chování byla jeho odlišnost patrná na první pohled, a zatímco snil o velké životní lásce, musel se spokojovat s náhodnými známostmi z pánských záchodků, z nichž v něm pokaždé zůstal jen odpor a hnus.

Že nemá opravdu žádné předsudky, mu Tereza na každém kroku dokazovala nejen slovy, ale i činy. Brala ho úplně normálně, nedělala kousavé narážky a nezlehčovala jeho stesky, takže ji brzy začal považovat za svou nejlepší kamarádku. Postupně jí vylíčil svůj životopis, popsal svou rodinu, svěřil se jí se svými traumaty z doby dospívání, kdy si začal své zaměření plně uvědomovat, a jeho upřímnost byla natolik odzbrojující, že si i Tereza troufla říci mu něco o svém životě, což je ještě více sblížilo. K Vilmě tak důvěrný vztah neměl, protože ona si z něj občas dobrosrdečně utahovala, i když od ní to Nikola bral a vracel jí žerty stejnou měrou. Bez nadsázky se dalo říci, že tihle tři lidé, kteří se v tom bytě sešli úplně nahodile, žijí v téměř rodinné pospolitosti. Ne že by se občas nepohádali, ale nikdy se na sebe nevydrželi zlobit dlouho a hlavně, ani v hněvu si neubližovali.

Asi před čtyřmi měsíci, v jeden deštivý večer, když šla Tereza z kina, se k ní kdesi uprostřed sídliště připojil promoklý, vychrtlý, špinavý pes a vytrvale šel za ní až k domu. Tereza se ho pokoušela zbavit, hodila mu pár kousků rohlíku, který měla u sebe v kabelce, neboť musela mít vždycky po ruce něco k snědku, pes jídlo hladově zhltal, ale znovu ji dohonil a držel se pět kroků za ní. Když zastavila ona, zastavil i on.

Tereza vytřepala vodu z deštníku, odemkla si dům, vešla dovnitř a oddechla si, že se psa zbavila. Ohlédla se a přes sklo vchodových dveří na ni hleděly ty nejsmutnější psí oči, jaké kdy viděla.

„Upaluj domů,“ zavolala na něj, ale pes se ani nehnul a místo toho žalostně štěkl a nesměle zavrtěl ocasem.

Tereza zmizela v domě a zavolala si výtah. Vyjela nahoru, ale pořád ji pronásledoval ten bezmocný psí pohled. Otevřela okno svého pokoje a vyhlédla ven. Pořád tam stál na dešti uprostřed chodníku, třásl se zimou a když uslyšel zvuk otvírajícího se okna, s nadějí tím směrem zvedl hlavu.

„Sakra,“ zaklela Tereza se zaťatými zuby, pak se vrhla do kuchyně a ze spíže vytáhla plechovku játrové paštiky. Otevřela ji a znovu sjela dolů. Sotva se objevila ve venkovních dveřích, pes přiklusal a zůstal stát v bezpečné vzdálenosti od ní.

„Ty se mě bojíš?“ oslovila ho. Zase nesměle zavrtěl ocasem, ale nepřišel blíž.

„Někdo ti ublížil?“ zeptala se ho Tereza, ale pes nebyl sdílný. S nadějí hleděl na její ruku držící otevřenou plechovku. Tereza nožem odkrojila kousek paštiky a hodila mu ho. Hltavě ho spolkl. Takto Tereza postupně krájela další kousky, až byla konzerva prázdná.

„Už nemám.“ Když pes pořád stál, strčila mu prázdnou plechovku před čumák. „Tak vidíš. A teďka už běž.“

Napřáhla ruku a pes prudce uskočil.

„Tebe bili, viď,“ odhadovala Tereza a nechala ruku nataženou. „Tak se mě neboj.“

Pomalu se k němu blížila, až se nakonec psa dotkla. Lehce ho podrbala za uchem v mokré srsti a pes si to nechal líbit. Dokonce znovu zavrtěl ocasem a vyplázl na ni jazyk.

„Tak pojď sem, jsme přece kamarádi, já pejsky nebiju, můžeš mi věřit.“

Přitáhla ho k sobě blíž a podrbala ho razantněji. Než stačila uhnout, olízl jí najednou pes celý obličej.

„No ale co teď s tebou, ty pse psovitý?“ dumala Tereza nahlas. „Tak ses nadlábnul a musíš zase jít… Ty nemáš kam, co?“ Pokývala hlavou a sevřela rty. „Podívej se, pochop, že u nás být nemůžeš.“

Pes měl radost, že na něj mluví, a vrtěl ocasem s takovou intenzitou, že si ho málem ukroutil.

„Tak já zase jdu, jo?“ smlouvala Tereza a couvala do dveří. Když je za sebou zavřela, uslyšela pravý nefalšovaný psí nářek.

„Krucifix!“ zaklela a otočila se k psovi zády. Nedokázala však udělat ani krok. Znovu se ohlédla a znovu se na ni dívaly jeho oči. Rozrazila dveře a plácla si rukou do stehna.

„Tak pojď, ty zatracený zvíře,“ vyzvala ho. Pes váhavě prošel dveřmi a následoval ji. Nechal se zavřít do výtahu a vyjel s ní nahoru. V předsíni zaťapal linoleum. Pak se otřepal a zacákal všechno kolem sebe.

Než ho odblešili, chytili blechu všichni tři bez výjimky. Ale když ho odblešili a pes se nechal i vykoupat, když trochu přibral a přestal se třást, byl z něho docela úhledný voříšek.

„Spíš pořádnej vořech,“ podotkl Nikola. „Přinejmenším kokosovej.“

A tak pes dostal jméno Kokos. Miloval je všechny tři a všichni tři milovali jeho, všichni tři se o něj také starali, ale vůdcem smečky pro něj jednoznačně byla Tereza.

Hlavním domovem mu byl pelíšek v kuchyni a volný přístup měl přes den i do předsíně, ale často byl zván i do pokojů. Byl to chytrý pes, a tak se brzy naučil nová pravidla hry, dobře věděl, co smí a nesmí, a neurážel se, když ho někdo vykázal do jeho teritoria. Ráno ho většinou venčil Nikola, než šel do práce, přes den s ním vyrážely na vycházku Tereza nebo Vilma, případně obě, naposledy ho vyvedly před odchodem do klubu a pak s ním ještě jednou šel Nikola. Když Kokos pochopil, že už mu nebude nikdo ubližovat, nebude ho bít a že o něj bude postaráno, vyklubal se z něj veselý společník, který často všechny tři rozesmál bláznivými kousky. Jedině tehdy, když se Nikola někde zdržel do noci a děvčata byla v práci, přepadal ho stesk a on nešťastně přebíhal z kuchyně do předsíně a hlasitě vyl.

Za tu dobu, co ho měli, se to stalo asi třikrát, ale i tak si nájemníci domu stěžovali. Tenhle byt jim vůbec byl trnem v oku. Jeden teplouš a dvě děvky, které si navíc ještě přitáhly vyjícího čokla, po nocích pořádají orgie a tahají si tam chlapy. Když na ně přijde termín úklidu, ani je nenapadne uklidit a nakonec po několika urgencích raději zaplatí sousedce, aby to udělala za ně. V životě nepřijdou na brigádu kolem domu, domovní schůze je nezajímají a raději by si ukousli jazyk, než by někoho z domu pozdravili. Takový byl pohled zvenčí na idylické soužití téhle tak různorodé, ale přesto pospolité trojice nebo, řekněme, čtveřice.

Jak už to tak bývá, pravda byla někde uprostřed. Ano, Vilma si tam občas přivedla zákazníka nebo dva, ale málokdy se chovali hlučně. Vilma své milence nesbírala na ulici a pokud se jí někdo zdál problematický, dala přednost nižšímu výdělku, raději ho nahlásila paní Kity a zůstala s ním v klubu. Pokud šlo o zdravení, nejedna obyvatelka domu téhle trojici ostentativně dávala najevo své pohrdání tím, že neodpovídala na pozdrav, jaký tedy div, že zdravit přestali? Jistě, úklid společných sklepů se jim příčil. Na co vydělávají peníze? Aby se plazili ve sklepě s hadrem v ruce? Každý ať si dělá svou práci. Úklid k jejich práci nepatří. Ať jim klidně zvednou nájem a sjednají uklízečku. Že s tím ostatní partaje nesouhlasí a odmítají platit za byt víc? Tak si ten úklid najmou jen oni sami. Co je na tom zlého?

Byli nájemníci, kteří si mysleli, že v bytě bydlí čtyři lidé, protože si dívky neprohlíželi natolik, aby pochopili, že vážná černovláska v džínách, kterou potkávají přes den, je totožná s blonďatou mondénou vyrážející večer kdovíkam ve svém atraktivním oblečení. Tereze bylo jedno, co si kdo myslí. Za studií tohle maskování používala proto, aby ji nepoznal někdo z kantorů, pokud by náhodou zavítal do baru, a přede dvěma měsíci, poté co přišla o práci, nespravedlivě a nešťastně, automaticky je znovu vytáhla, když se šla představit do pánského klubu. Bylo zřejmé, že udělala dobře. Kdyby se paní Kity představila ve své civilní podobě, nikdy by to místo nedostala, o tom byla přesvědčená. Pobavilo ji, když jednou venčila Kokosa v parku a potkala tam paní Kity rovněž se psem, přesněji řečeno s právě hárající fenkou.

„Držte si toho psa, slečno,“ zaječela zděšeně paní Kity, když postřehla neutuchající vzájemnou náklonnost mezi jejím čistokrevným mazlíčkem a tou hroznou uliční směsí a když se jí její Lady málem vyškubla z ruky. Sjela Terezu zdrcujícím pohledem a ani v nejmenším ji nenapadlo, že před sebou má barmanku ze svého podniku.

Zrovna tak neměla Tereza zájem, aby se k ní mimo pracoviště hlásili její zákazníci.

—

„Co nespíš,“ vítal ji Nikola, zatímco Kokos kolem ní bláznivě obíhal a dožadoval se její pozornosti.

„Copak tebe nevzbudil ten bugr? Sousedi si určitě už zase budou stěžovat.“

„Co? Vilma měla divokou návštěvu? Já jsem spal jak dřevo.“

„Šťastný to muž.“

„A kdy odešli?“

„Asi před půlhodinou.“

„Tak to už máš dávno spát.“

„Nemůžu, je mi blbě.“

„Vzala sis prášek?“

„Dva.“

„Měla bys jít k doktorům.“

„Byla jsem, to přece víš. Prášků a vodiček mám plný šuple.“

„No tak ale když to nezabírá, tak ti musí dát něco jinýho, ne?“

„Nic jinýho není. Akorát mi tak navrhnou operaci a udělají přednášku o správný životosprávě.“

„Životosprávu máš hroznou, to je fakt.“

„Ještě ty začínej.“

„Tak se na sebe podívej. Seš jak lunt, máš nezdravou barvu, teplý jídlo jsi neviděla ani nepamatuju a hulíš v jednom kuse.“

„No a?“

„Jaké no a? To se pak nediv, že je ti blbě.“

„Já se nedivím, já to pouze suše konstatuju.“

„Že tě to baví, takhle se ničit,“ zahučel Nikola, ale posléze jeho obličej ožil. „Jo, včera vyšel Inzert expres,“ oznámil jí.

„Vím,“ utrousila.

„Aha, tak zase nic?“

Tereza zavrtěla hlavou.

„Zkysnu v tom blbým báru nadosmrti.“

„Nezkysneš, Terezo, věř tomu, že ne. Jseš dobrá, a moc dobře to víš.“

„To je mi prd platný, že já to vím. Vím to, sakra, samozřejmě že to vím, ale k čemu mi to je? Nezaměstnanejch vysokoškoláků je jak hub po dešti. Já měla kliku, že jsem našla to první místo. Podruhé už ji mít nebudu.“

„Budeš.“

„Nikdy jsem neměla v životě kliku!“

„Nelituj se Terezo, nejsi sama, na koho se život vy… tento.“

„Já vím.“ Tereza se usmála a položila Nikolovi ruku na rameno. „A už běžte ven, nebo nás Kokos ulíže k smrti.“ Dřepla si na zem a zajela rukou do psí srsti. „Kokose, ty zvíře chlupatý, aspoň že tobě je na tom světě dobře.“

„Taky si užil svý,“ připomněl jí Nikola.

„Já vím, ale už je to všecko za náma, viď, Kokosku, že je nám fajn?“ promlouvala do psích očí, které už nebyly smutné. Kokos jí dal najevo svou nehynoucí lásku několika nadšenými lízanci, pak si nechal připnout vodítko a hrnul se s Nikolou ke dveřím.

„Jdi si lehnout a pokus se spát,“ nabádal ji Nikola.

„No jo, tak ahoj.“

Vzala si další prášek a vypila sklenici vody. Pak se vrátila do postele.

Prášky ji konečně otupily, a tak Nikolův návrat s Kokosem ani jeho odchod do práce už neslyšela.

2

O vánočních svátcích a v týdnu do Silvestra byli vyloženě prodělečným podnikem. Bar zel prázdnotou, občas přišel číšník s nějakou objednávkou pití od stolů, ale většinou Tereza posedávala na židli na své straně barového pultu a četla knihu. Pár zaměstnanců po zkušenostech z loňska navrhovalo paní Kity udělat „celozávodní dovolenou“, ale šéfová trvala na svém, že provoz poběží. Nezklame přece svou hrstku věrných štamgastů, kteří přijdou tak jako tak, svátky nesvátky. Omezila jen počet děvčat, mezi nimiž byla o dovolenou doslova rvačka. I orchestr poněkud zeštíhlel, ale jinak museli být všichni na svých místech.

Vilma dovolenou nežádala a ani o ni nestála.

„Budu já celý svátky poslouchat vřeštící spratky a dívat se, jak uslintaně na mě mámin muž kouká, jak mlsný kocour, když uvidí slanečka? Teda řeknu vám, že tomuhle chlapovi bych nedala, ani kdyby mě zasypal briliantama.“

Matku zašla navštívit na Štědrý den dopoledne a pak si udělali Vánoce ve svém bytě. Nikola ani Tereza nebyli navštívit nikoho. K Nikolovi se rodiče přestali znát v momentu, kdy ho přistihli in flagranti se spolužákem, a než by Tereza šla navštívit své příbuzné, to by se raději nechala zaživa stahovat z kůže.

Koupili malý stromek, nazdobili ho a Nikola uvařil slavnostní večeři. Dokonce i Tereza s chutí spořádala porci kapra na modro, i když bez salátu, a Vilma se doslova rozplývala.

„Člověče, Nikolo,“ dobírala si ho dobrosrdečně, „já se divím, že ty ses ještě nevdal. Vždyť ty musíš být jako nevěsta ohromně žádaný.“

Po večeři si rozdali dárky. Od Vilmy dostala Tereza kosmetickou kazetu a Nikola jí koupil publikaci o nejvýznamnějších evropských architektonických památkách.

Ani Kokos nepřišel zkrátka. Dostal novou misku, plechovku psích pochoutek a umělou kost, která vypadala jako živá.

Nakonec otevřeli šampaňské, z něhož si Tereza jen symbolicky lízla.

„Terezo, neofrňuj se a aspoň jednou za rok se napij pořádně,“ přemlouvala ji Vilma.

Tereza se pochmurně zahleděla na svou sklenku.

„Ty myslíš, že bych si nedala? Jenomže to byste mi pak museli volat pohotovost. Naposled, když jsem se napila alkoholu, tak jsem myslela, že to bude moje poslední hodinka.“

„Ale to byl tvrdej. Tohle je jemné dobré vínko.“

„Jemné, dobré a kyselé. Můj vřed by z toho dostal psotník.“

„A nedá se s tím něco dělat?“

„Nechte můj vřed na pokoji, jo? To se nenajde méně nechutné téma debaty? A dneska je mi navíc docela dobře. Nikolo, ten tvůj kapr musel být léčivej.“

„Udělám ti ho, kdykoliv budeš chtít.“

„Jé, no tak to ti někdy připomenu.“

Večer vytáhl Nikola kytaru. Uměl na ni hrát mistrovsky a znal zpaměti nepřeberné množství písniček. Děvčata se přidávala pokaždé, když písničku znala. Začali koledami, pak spustili lidovky a posléze i obecně známé a zlidovělé písně od Nedvěda, Nohavici a Daňka. Právě zpívali Generála Windischgrätze, když kdosi zazvonil u dveří. Nikola se šel podívat, kdo to k nim jde. Vrátil se za chvíli, a sám.

„Kdo to byl?“ zeptala se Vilma, když uviděla Nikolův protáhlý obličej.

„Soused. Prý jim máme aspoň na Štědrý večer dopřát klid a máme přestat řvát. Neslyší kvůli nám televizi.“

„To snad není pravda!“ zaječela Vilma. „Ti kreténi nám budou ještě i Vánoce kazit! A… generál Windischgrätz měl bílóóóu čepicííí, vylezl na Petřín, pokynul pravicííí…,“ pokračovala hlasitě ve zpěvu. „Oni tam čumí do bedny,“ zaječela a pantomimicky předvedla imbecila zírajícího do jednoho místa, „kynou jim přitom prdele a kuří oka se jim zapařujou v bačkorách, ale my, my jsme ty špatný, ty zloduši, co obtěžujou počestný občany. Já bych se na to vážně někdy vy…!“

Rozmáchla se a praštila pěstí do stěny.

„Tak pojďme ke mně,“ navrhla Tereza, „můj pokoj sousedí se schodištěm.“

„Ty jim chceš ustupovat, debilům?“

„Kvůli nim se nechci stěhovat, ale kvůli nám. Bude to nanic zábava, když budeme pořád myslet jen na to, jak jim dokázat, že na ně kašlem. Pojďte, spustíme jednu pořádnou a pak jdeme ke mně. Nikolo, když jsme tak u toho vojska, umíš Generála Laudona?“

S gustem a naplno zazpívali Generála Laudona, použili ty nejnemravnější přívlastky, jaké je vůbec mohly napadnout, z nichž ještě ten ze všech nejslušnější byl „pětadvacetkrátdenněsouložící“, a pak se naskládali na Terezinu postel v jejím pokojíku. Pozvali dovnitř i Kokose, který se spokojeně olizoval po konzumaci kapřích kůží, a pokračovali ve zpívání a vyprávění vtipů dlouho do noci.

Dnes se tedy opět pracuje. Tereza seděla začtená až po uši, potahovala přitom z cigarety, a pořádně sebou trhla, když uslyšela blízko sebe:

„Řekni mi, co čteš, a já ti řeknu, jaký jsi.“

Zakuckala se a rychle vzhlédla, i když majitele hlasu poznala i po sluchu. Byl to muž, který denně vyzvedával Lucii po jejím posledním pěveckém čísle. V uplynulých třech týdnech čekával výhradně u barového pultu. Málokdy si dal něco jiného než kávu, málokdy měl příležitost Terezu oslovit jinak než na téma, co si dá k pití a kolik má zaplatit, ale pokud se ta příležitost naskytla, okamžitě se jí chopil. Pokud se nenaskytla, alespoň ji zdánlivě lhostejně pozoroval, ležérně opřený loktem o barový pult. Tereza z něho byla nervózní. Nebyla si jistá, jestli ji na žádost paní Kity nešpehuje. Pokaždé, když do sebe obracela drink, na nějž ji někdo pozval, zaregistrovala, jak se mu posměšně zvedlo jedno obočí. Všiml si snad někdo, že namísto drinků pije své barevné vodičky a ušetřené peníze si pak nechává pro sebe? Ale copak něco podobného nedělají všichni barmani na celém světě, kteří mají jen trochu zdravý rozum? Jak dlouho může člověk vydržet lít do sebe někdy až půl litru tvrdého alkoholu denně?

Rychle odložila knihu, zamáčkla nedokouřenou cigaretu, zatvářila se profesionálně a vstala.

„Dobrý večer, co si dáte?“

„Jenom kafe, jako obvykle. Pokud jste vůbec vzala na vědomí, že jsem tady už několikrát byl.“

„K mé profesi patří mít dobrou paměť na lidi,“ odtušila a otočila se ke kávovaru.

„Dáte si se mnou?“ pozval ji.

„Díky, nepiju kafe.“

„Proč ne?“

„Nechutná mi a nemůžu po něm spát.“

„A alkohol vám chutná?“

„To taky patří k mé profesi.“

„Hm, zajímavé. Kafe klidně odmítnete, ale alkohol do sebe lijete jako vodu,“ konstatoval.

Tereza se na něj nejistě podívala. Má to být narážka na to, že ví, že za kávu tady neškodnou náhradní tekutinu nemá?

Nečekal na její reakci a pokračoval v hlasitých úvahách: „Já odcházím zhruba v půl jedné, vy končíte až ve dvě. Jednou bych vás chtěl vidět, jak vypadáte, když jdete z práce.“

„Říkala jsem vám, že snesu hodně.“

„A nejspíš už bez toho nemůžete být, co? Schválně natáhněte ruce. Vsadím se, že se vám klepou.“

Vypadal, že svá slova myslí vážně, a Tereze se trochu ulevilo.

„Škoda, že se taková atraktivní a inteligentní žena takhle ničí,“ dodal muž.

„Děkuju za lichotku,“ řekla suše. „Budete si přát smetanu?“

„Dobře víte, že si do kávy nikdy smetanu nedávám.“

Striktně se držela své role.

„Tak nějaké další přání?“

„Ano. Rád bych vás na něco pozval. Poraďte mi, co by to mohlo být, ale alkohol vynechte. Nemíním přispívat k vaší cestě do hrobu.“

„Chystala jsem se uvařit si čaj. Jestli chcete, můžete mě na něj pozvat,“ prohodila lhostejně.

„Ale jedině bez rumu.“

„S citronem.“

„Zvu vás na čaj s citronem.“

„Díky.“ Usmála se svým typickým úsměvem bez účasti očí. Zapnula konvici a připravila čaj do hrnku. Opravdu si chtěla uvařit čaj. Bylo jí chladno a od kuchyně jí táhlo na nohy. Kdyby ji dnes někdo vytáhl zpoza pultu, utrpěl by šok. Místo lodiček měla na nohou tlusté podkolenky a bačkory s plyšovou vrstvou uvnitř a s bambulkami.

„Tak co to čtete?“ vrátil se muž k prapůvodnímu tématu.

„Nic zajímavého.“

„Ale mě to zajímá.“

„Nic, co byste znal.“

„Ukažte…“

Když nebyla ochotná mu knihu podat, vstal, poklekl na stoličku a chtěl se nahnout přes pult. Ve zlomku okamžiku si Tereza uvědomila, co všechno by viděl v zákulisí, chvatně popadla knihu a podala mu ji. Znovu se usadil a zvědavě se podíval na název.

„Hlavní architektonické směry v období renesance,“ přečetl s údivem a zvedl hlavu.

„To vážně čtete?“

Tereza nedbale pokrčila rameny.

„Přehmátla jsem se doma v knihovně. Vzala jsem omylem tátovu knížku.“

„Ale četla jste ji soustředěně.“

„Dneska tu není moc živo.“

„Váš otec je architekt?“

„Ano,“ potvrdila bez uzardění.

„Bydlíte s rodiči?“

„Jen s otcem,“ vymýšlela si bez výčitek svědomí. Lidi, kteří se pouštějí do řeči s barmankami, beztoho nezajímá, co je pravda. Snaží se jen pobavit, ukrátit si čas. Barmanky jako takové je přitom nezajímají.

„Lucka mi vyprávěla, že se o vás říká, že když vám tady padne, chodíte ještě za jiným a atraktivnějším výdělkem,“ prohodil a zpytavě se na ni zahleděl.

„A vy snad máte něco proti?“

„Vašemu otci to nevadí?“

„Neplete se mi do života.“

„To by asi měl.“

„Proč? Nedělám nic nebezpečného. Vždyť Lucka má snad taky nějaké rodiče, ne? A zakazují jí něco?“

„Proč do toho pletete Lucku?“

„Protože to vím zase já, co se říká. Že ji pasete.“

Krátce a trochu udiveně se zasmál, ale Terezu nezviklal. Ona už viděla hereckých výkonů, a lepších!

„A vy tomu věříte?“ zasmál se znovu. „Podívejte se na Lucku, jak vypadá. Copak je na ní vidět nějaká zkaženost a cynismus?“

„Vypadá mladě a nevinně. Takovou holku mít musí být pro vás terno. Je prvotřídní a určitě se za ni platí prvotřídní ceny.“

„Zkušenost a zkaženost mohou za jistých okolností také přitahovat,“ pronesl pomalu a významně se jí zadíval do očí.

Tereze náhle bylo vše jasné.

„Podívejte se, jestli mi chcete naznačit, že byste mě mýmu ochránci přetáhl, tak se nenamáhejte. Jsem s ním docela spokojená.“

„A s životem jste taky spokojená?“ vybafl na ni znenadání.

Zalapala po dechu, otočila se k němu zády, popadla konvici a zalila si čaj.

„Ovšem!“

„A co se tady říká o mně? Kdo jsem?“ pokračoval muž v dotazování.

„Nic kromě toho, co jsem vám už řekla. Jestli tím chcete naznačit, že máte moc a vliv, tak to ten můj taky,“ utrousila a zvedla neohroženě bradu.

„A kdo to je?“

Nevěřícně na něj pohlédla.

„To si vážně myslíte, že vám to budu věšet na nos? Můžete být kdokoliv od mafiána až po policajta.“

„Jmenuju se Petr Smolík,“ představil se hbitě. „A vy?“

„Tereza Králová.“

„Takže žádná Térés?“

„Pracovní jméno. Vaše Lucy je taky jen obyčejná Lucka, zrovna tak jako paní Kity je ve skutečnosti Kateřina.“

„Co jste dělala, než jste začala dělat barmanku?“ zajímal se.

„To má být výslech? Jste vážně policajt?“

„Nejsem policajt. Docela normálně mě zajímáte.“

„Aha. Vždycky jsem dělala barmanku. Copak se na mně nepoznají léta praxe?“

„Určitě. Ve všech směrech,“ ujistil ji se spiklenecky přimhouřenýma očima.

„A co děláte vy kromě toho, že… ochraňujete Lucku?“

„Mám tady v Brně nějaké podniky.“

„Aha.“ Tereza si v duchu jeho informaci hbitě ujasňovala. Možná, že dokonce mluví s pravým majitelem tohohle nočního klubu, zatímco paní Kity je jen obyčejná vedoucí.

„Tenhle vám patří taky?“ zeptala se bez okolků.

Rozesmál se.

„Cože? Děvče milé, jsou i jiné podniky než tyhle noční kluby. Takové, co něco tvoří a vyrábějí, za nimiž je něco vidět. Pěkná a užitečná věc, hezká kachlička v koupelně nebo pohodlný sprchový kout.“

‚Bože, ten ze mě dělá úplného blbce,‘ pomyslela si Tereza. ‚Typický pasák a mafiánský suverén a on mi tu bude něco blábolit o tom, že vyrábí kachličky.‘

Ostatně, proč vlastně ne, vždyť je to příjemná hra. On se chce udělat lepším, třeba někdy v mládí opravdu po něčem podobném toužil, zrovna tak, jako ona by toužila žít s tátou. Tak proč se nevytahovat před nevýznamnou barmankou? Proč si nezahrát na „co by bylo, kdyby…?“

„Je vidět, že vás ta práce uspokojuje,“ prohodila se společenským úsměvem. „To je moc cenné v životě člověka.“

„A co vy?“ zajímal se. „Pomiňme vaše povolání, jedno i druhé. Co vás baví ve volném čase?“

„V zimě ráda lyžuju,“ básnila Tereza, ačkoliv na lyžích v životě nestála. „A ráda jezdím k moři. Letos v létě jsme s tátou byli ve Španělsku.“

V životě nebyla dál než v Praze.

„To já radši hory. Pláže mě nudí.“

„Mě ne. Strašně ráda plavu v moři.“

Nikdy se plavat nenaučila.

„A kde s otcem bydlíte?“

„V Řečkovicích v takové menší vilce. Nic moc, jenom obývák, můj pokoj, tátova ložnice a pracovna a malý pokojík pro hosty. Garáž, bohužel, jenom jedna.“

„Otec je úspěšný architekt?“

„Myslím, že dost. Je žádaný natolik, že musí zakázky odmítat.“

„Má vlastní firmu?“

„Ano, je na volné noze. Už si vybudoval pověst, a tak za ním zákazníci jdou. Mladý začínající architekt by si tohle dovolit nemohl. Ten se napřed musí vypracovat u nějaké větší firmy.“

„Prosím vás, a to mu nevadí, co děláte?“

„Říkal jste, že povolání pomineme. To víte, ze začátku se mu to nezdálo, ale pak uznal, že když jde o slušné prostředí a slušnou pracovní smlouvu, je to práce jako každá jiná.“

„Ale chodíte snad do společnosti. Jaké povolání uvádíte, když se vás na to někdo zeptá?“

„Pro otcovy přátele jsem barmanka, případně hosteska. Žena, která umí hosta duchaplně zabavit a zná cizí jazyky.“

„Německy jsem vás už slyšel. Který jazyk ještě znáte?“

„Angličtinu.“

„Kde jste se je naučila?“

„Ve škole. Tedy v jazykovce.“

„Zvláštní,“ utrousil a pozoroval ji přimhouřenýma očima, „když mluvíte o otci a o dovolené, už se netváříte tak cynicky a povýšeně. Musíte mít otce velice ráda.“

Tereze ztuhly rysy.

„Samozřejmě,“ opáčila. „Dáte si ještě kafe?“

„Ne, už ne, díky. Kolik by mě stála příjemná hosteska, se kterou bych si mohl popovídat někde jinde než tady?“

Tereza se lekla, ale nedala to na sobě znát.

„Sama obchody nikdy nedomlouvám.“

„Tak mě spojte s vaším… ochráncem.“

Zavrtěla hlavou.

„Ne, klienty vybírá výhradně z lidí, které dobře zná a ví, co od nich může očekávat.“

„Chodíte vy vůbec někdy na rande jen pro vlastní potěšení?“

Tereza na něj upřela bohorovný pohled.

„To si myslíte, že toho nemám dost v pracovní době?“

„A když se vám někdo zalíbí a je vám sympatický?“

„Až takového potkám, dám vám vědět.“

„Já se vám nelíbím?“

Zvedl hlavu a díval se na ni s drzým úsměvem. Chladně mu vracela pohled.

„Když už si tady hrajeme na upřímnost,“ pronesla s úšklebkem, „tak ne.“

„Tohle asi nebude hra, co? Asi se vám vážně nelíbím. Myslím, že to byla upřímnost naprosto nefalšovaná. Oplatím vám taky upřímností. Chci, abyste to aspoň vy věděla. Lucka je má mladší sestra a vyzvedávám ji proto, že nechci, aby cestou z vystoupení courala po nocích sama. Před časem se ji nějaký chlap pokusil na začátku naší ulice přepadnout.“

Tereza se pousmála, nebo spíše ušklíbla.

„Hm, tuhle upřímnost oceňuju. Tak já se vám zase musím přiznat, že táta z té mé práce není zase až tak moc nadšený a občas se kvůli tomu hádáme. Chce, abych toho nechala. Možná ho i poslechnu.“

„Poslechněte ho.“

Aha, tak úklid konkurence, odtud vítr vane. Tereza se natolik vžila do role, že na chvíli zapomněla, že pro Lucku ve skutečnosti žádnou konkurencí není, protože z práce chodí rovnou domů polykat prášky a vařit čajíčky.

„Anebo,“ dodala zamyšleně a zlomyslně, „možná naopak poslechnu svého ochránce a půjdu dělat hostesku na plný úvazek.“

Pozorovala ho, jak se zatvářil zklamaně.

„Nedělejte to.“

„Proč ne?“

„Byla by vás škoda.“

Ó, ten upřímný hluboký pohled. Málem by se jí z něj zatočila hlava. Ty výmluvné, téměř černé oči, ten neodolatelně svůdný výraz!

Tereza byla ráda, když na pódium vystoupila Lucy a zaujala pozornost toho muže. Jak že se to jmenuje? Jméno, které řekl, si nepamatovala ani pět vteřin. Proč také? Snad si nemyslí, že bude věřit v jeho pravost? Ona mu své řekla jedině proto, že jí bylo jasné, že by se na ně mohl kdykoliv zeptat paní Kity. Všechno ostatní, o čem byla řeč, byla bohapustá lež, oba dva to moc dobře věděli a oba se tím moc dobře bavili.

Když pěvecké číslo Lucy skončilo, otočil se muž zpět k Tereze.

„Zaplatím.“

„Já vím, sestřička musí do postýlky,“ řekla uštěpačně a otevřela pokladnu.

Muž se naklonil přes pult.

„Prosím vás, ale tohle si nechte pro sebe. Když už tady platím za takového tajuplného ochránce, tak mi to nekažte.“

„Slibuju,“ ujistila jej Tereza. To víš, já to určitě budu všude vykládat a dělat ze sebe úplného pitomce, tos teda uhod.

—

Až do Silvestra se to s návštěvností příliš nevylepšilo. A každý den měla Tereza společnost v podobě „pana Kachličky“, jak si jej uštěpačně pojmenovala. Musela si přiznat, že ji docela baví. Při řeči s ním vůbec nebylo nutné namáhat se s pátráním, co je pravda a co lež, a ani Tereze nic nebránilo v tom, pouštět si fantazii na procházku. Mohla klidně líčit, jak ji v dětství strašně nebavilo chodit do klavíru, ačkoliv si v životě na klavír nesáhla. Vlastně jednou ano, ale to ji tak seřezali, že už se toho pak víckrát neodvážila. Mohla vyprávět o prázdninách s rodiči na chatě, mohla popisovat trapasy v tanečních, ačkoliv v životě do tanečních nechodila. Byly to příběhy vyslechnuté od někoho jiného nebo jednoduše vymyšlené a Tereza je ze sebe sypala bez uzardění, protože jí bylo jasné, že mezi ní a tím mužem nejde o nic jiného než o hru. Jeho idylické historky o dětství, o studiích, o tom, jak dostal firmu v restituci a postavil ji na nohy, ostatně nebyly o nic pravděpodobnější než ty její.

„Sestra je o sedmnáct let mladší než já,“ vyprávěl jí. „Táta umřel, když mi bylo dvanáct – on byl o hodně starší než máma – a čtyři roky jsme pak žili sami. Teprve pak se máma znovu vdala a narodila se jí Lucka. Vy nemáte sourozence?“

„Mám,“ informovala ho Tereza a v duchu se dobře bavila. Jo, o sedmnáct let mladší, to by mu docela věřila, ale že tak tvrdošíjně lpí na té sestřičce, to je přece směšné! A jak úžasně romanticky zní povídání o tom, jak mu umřela žena, s níž chodil od dětství a která byla jeho první a jedinou láskou v jeho životě, i když po její smrti se samozřejmě neupsal celibátu. Vyhledával však jen známosti, ke kterým se nemusel citově vázat.

„Mám starší sestru,“ pokračovala Tereza. „Je skvělá a má dvě moc fajn děti.“

„Nežijí s vámi?“

„Ne, mají svůj byt, ale často se navštěvujeme. Jako rodina držíme ohromně pohromadě.“

„A vaše matka?“

„Ta umřela,“ konstatovala Tereza mrazivě.

„Je to dávno?“

„Velice. Byla jsem ještě malá.“

„Váš otec to asi neměl lehké.“

„Zvládl to výborně. Měly jsme s ním nádherné dětství.“

„Hm,“ prohodil a zpytavě si ji prohlížel, „a kde se pak stala ta chyba?“

„Jaká chyba?“

„Vážně nevíte, nač se ptám? Máte krásné hluboké oči, které jsem ještě nikdy neviděl se smát. A máte povolání, které se mi nelíbí.“

„Směju se v jednom kuse,“ odsekla, „a nebýt mého povolání, tak tu teďka sedíte na suchu.“

„Já myslím spíš to druhé povolání.“

Tereza se ušklíbla.

„Hm, vy jste tady za armádu spásy?“

Drze mu pohlédla do hladce vyholené tváře a on jí pohled neohroženě vracel.

„Jste plná rozporů,“ promluvil až po chvíli. „Ale stejně jsem přesvědčený, že kdesi uvnitř skrýváte nesmírně něžnou a citlivou ženu.“

„Vy byste mě málem dojal.“

Ušklíbla se ještě o něco víc a zapálila si cigaretu.

„Co jsem tady, tak to už je šestá,“ oznámil jí.

„Počítáte mi i štamprlata?“

„Většinou ano. Tyto dny jste ale nepříjemně na suchu. Musí to pro vás být strašné.“

„Opravdu, už jen čekám, kdy mě zachvátí delirium tremens a začnou mi pod nohama běhat potkani.“

Když jedním očkem zahlédla, že se blíží paní Kity, Tereza bleskurychle zaměnila svůj výraz za čistě profesionální. Když k nim paní Kity doplula, vyšplhala se na stoličku, na níž se její mohutné pozadí rozteklo jako hromada bláta. Spiklenecky mrkla na Terezina společníka.

„Tak co, doufám, že se dobře bavíte. Anebo k nám chodíte doopravdy jenom kvůli půvabné Lucy?“

Muž jí věnoval jeden svůj oslňující úsměv.

„Bavím se výborně.“

„A mohl byste se bavit ještě lépe,“ poučila jej s významně zvednutým obočím. „Ve vašem obličeji vidím napětí po namáhavém dni. Co byste řekl důkladné masáži? Všechna naše děvčata jsou odbornice a určitě byste nebyl zklamaný. Jestli vám mohu doporučit, támhleta blondýnka je mistryně ve svém oboru. Anebo vidíte tu zrzku? Stačí říct a dokáže vám, jak je skvělá. Térés,“ obrátila se k Tereze, „nalej mi kapku skotské a tady pánovi taky.“

Tereza splnila rozkaz.

„A víš co, sobě nalij taky.“

Když používala svůj starý trik, trochu se jí třásla ruka. Není všechno tohle domluvené představení? Neskočí teď oba na ni, jeden zleva, druhý zprava, a nedokážou jí její podvod?

Svou sklenku do sebe hodila co nejrychleji, aby zničila usvědčující důkaz, ale když se paní Kity zvolna napila z té svojí a muž jen lehce ulízl, pokračovali ti dva v bezstarostném dialogu. S neskonalým šarmem se muž vyvlékl ze všech nabízených radovánek a poté, co na jeviště vystoupila Lucie, dal paní Kity natolik zřetelně, i když slušně, najevo, že se hodlá soustředit na kulturní program, že se šéfová, rozdávající cukrbliky na všechny strany, vzdálila na opačný konec sálu. Teprve pak muž promluvil na Terezu.

„Tak jste se dočkala,“ řekl.

„Čeho?“

„Své drogy. Zmizela ve vás takovým tempem, až jsem se polekal. Slečno Terezo, teď ale úplně vážně. S tímhle byste měla něco dělat.“

Tereza našpulila posměšně rty.

„Myslíte? Tak já si teda dám ještě jednu.“

„Nedělejte to.“

„Proč ne?“

„Protože se tím ničíte.“

„A vadí to snad někomu? Ničím sebe, tak co. Budu si pít a kouřit, kolik se mi zachce.“

„Není vám líto vašeho otce?“

Zvážněla.

„Je, a moc, ani nevíte jak. Jenomže už pro něj nemohu nic, ale absolutně nic, udělat.“

„Co to povídáte za nesmysly, proboha? Vzpamatujte se trochu!“

„Jsem při smyslech víc, než si myslíte. A vůbec, pane, kafe jste dopil, sestřička vám za chvíli dozpívá, pokud si už nic nedáte, tak to vyúčtujem a nemusíte si mě dál všímat, co vy na to?“

„Asi máte pravdu,“ uznal a zvedl se. „Nikdy jsem si nehrál na spasitele, tak nevím, proč bych najednou měl obracet na pravou cestu zrovna slečnu z baru, která se zřejmě vyzná natolik, nakolik mně se to nepodaří do smrti. Tady máte za kafe a skotskou,“ uzavřel rázně a plácl o stůl bankovkou, „a rady do života si nechám. Máte pravdu, je to váš život. A když vás baví se zabíjet, je to vaše věc. I když je vás škoda.“

Když odešel, Tereza se ještě hodnou chvíli nedokázala znovu začíst. Co to všechno mělo dnes znamenat? Proč do ní tak ryl? A jestli ho štve jako konkurence, měl by být spíš rád, kdyby co nejdříve skončila jako alkoholička. Asi se, chlapec, moc vžil do role počestného občana, zašklebila se a zapálila si další cigaretu.

—

Byl Silvestr a Tereze bylo příšerně. Choulila se v posteli, v sobě několik léků, na čele jí stál studený pot a spánek byl v nedohlednu. Vilma už dávno byla vzhůru, slyšela ji v předsíni mluvit s Nikolou. Oba šeptali, protože si mysleli, že Tereza konečně dohání zameškaný spánek.

Vstala pozdě a sotva pletla nohama. Nespravil to ani suchar s vlažným čajem, nepomohla ani procházka s Kokosem.

„Jsi jak smrtka, takhle přece nemůžeš do práce,“ děsil se Nikola.

„Jo, zavolám šéfce, že si může na Silvestra stoupnout do báru sama,“ dala mu za pravdu s posměchem Tereza a pokračovala v žehlení šatů.

„Terezo, neblázni, vždyť se tam složíš.“

„Nesložím.“

„Proboha,“ zvolal a přivlekl ji k zrcadlu, „tak se na sebe podívej, jak vypadáš!“

Pokrčila rameny.

„To se zamaluje.“

„Vilmo, řekni jí něco,“ obrátil se Nikola s nadějí ke druhé spolubydlící.

„Víš, Nikolo, kdyby Tereza nepřišla zrovna dneska, tak může přinést třeba deset potvrzení, že byla těžce nemocná, a bude jí to stejně houby platný. Poletí,“ nepodpořila ho Vilma.

„Tak poletí, no. Tak si najde jinou práci. Nebo bude brát podporu.“

Tereza zavrtěla hlavou.

„Vono mu přeskočilo… Za prvé moc dobře víš, že si jinou práci nenajdu, a za druhé je mi přece blbě obden, tak co z toho najednou děláš kovbojku?“

„Takhle ti ještě nikdy nebylo.“

„Bylo mi daleko hůř,“ řekla pochmurně. „Daleko hůř, než když jen bolí jeden zdivočelej vřed.“

„Ale co když ti praskne?“

„Tak praskne. Tak mě budou kuchat. Nebo umřu, no. Nic horšího se mi stát nemůže.“

„Já se z tebe fakt zblázním. Co to máš zase za náladu? Svět je přece krásnej a život stojí za to.“

„Jo, přesně za to,“ potvrdila.

„Nechte si ty hlubokomyslný žvásty,“ okřikla je Vilma, „a radši dělejte s tou žehličkou, nebo to nestihnu.“

Tereza dokončila žehlení a šla se obléknout. Sedla si na postel, aby si navlékla punčocháče, ale zůstala sedět s hlavou v dlaních. Nikola má pravdu. Je jí strašně a asi se neudrží na nohou. Jenže Vilma má také pravdu. Působí v profesi, kde neschopenka znamená konec. Koho by tak asi šéfka postavila do baru místo ní? První den by zaskočil některý číšník a co nejdřív by přijala někoho nového. Zákoník práce by byl Tereze platný jako mrtvému hubertus. V tomhle oboru platí úplně jiné zákony než ty oficiální.

Tereza zvedla hlavu a odhodlaně se oblékala.

—

Vůbec si nedovedla vybavit, jak to vlastně mohla přežít. Už od večera panoval v podniku nezvyklý ruch, kulturní program byl bohatší a hlučnější, hosté početnější a rovněž hlučnější, a navíc dnes přestávala platit zavírací hodina. Kdo chtěl, mohl pít až do rána.

Tereza byla v jednom kole. Bar byl obležený a číšníci od stolů běhali se stále novými objednávkami. Tereza sice zaregistrovala „pana Kachličku“, ale neměla sebemenší šanci ztratit s ním více slov, než kolik bylo nezbytně nutné. Ostatně byla spíše ráda. Neměla dnes náladu na snění a na fantazie o šťastném dětství a idylickém životě ve vilce s tátou a už vůbec nestála o jeho významné pohledy, když do sebe házela jedno půldeci za druhým. Pokud nikdy, tak dnes večer by mu muselo určitě dojít, že takovéhle množství alkoholu by nesnesl ani slon. Zato by ji pochválil za množství vykouřených cigaret. Rovnalo se nule, protože Tereze bylo tak zle, že neměla dokonce chuť ani na cigaretu, což už bylo na pováženou. Ostatně, nebyl to jediný projev jejího zdravotního stavu. Po celém těle jí stékal studený pot, mokré čelo a tváře si utírala tak často, že si postupně setřela krém i pudr a odkryla tak svou bledost, a neměla sílu usmát se na zákazníky ani tím nejnepatrnějším profesionálním úsměvem. Kdyby do sebe v nestřežených okamžicích nehrnula jeden prášek za druhým, asi by se splnila Nikolova předpověď a ona by padla pod pult a už se nezvedla.

Peklo skončilo v pět ráno, kdy paní Kity odtroubila zavírací hodinu. Tereza padla na nejbližší židli a opřela si hlavu o pult. Byla úplně bez energie, zoufalá slabostí a nerozplakala se jen proto, že k tomu neměla sílu.

„Tak co je, Térés, jak dlouho budu čekat na vyúčtování?“ probral ji hlas paní Kity. Udělala vyúčtování i všechny své další obvyklé úkony, navlékla si kabát a vypotácela se na ulici. Tam se opřela o stěnu a s hrůzou si musela přiznat, že nedokáže jít. Přála si, aby tady na tomto místě padla a už se nikdy neprobrala.

„Můžu vás vzít domů?“ ozval se vedle ní hlas, který poznala hned při prvním slovu.

„Co tady děláte?“ vydechla a sebrala sílu na lehké zamračení. „Odvezl jste Lucku hned po půlnoci.“

„A vrátil jsem se,“ oznámil.

„Neviděla jsem vás.“

„Nebyl jsem vevnitř. Čekal jsem na vás.“

„Na mě?“ vyslovila mechanicky.

„Na vás.“ Lehce se dotkl její paže. „Dokážete jít sama?“

Strach, zlost a vzdor jsou úžasné hnací motory.

„Co blázníte?“ vyjekla a ucukla před jeho dotekem. „Nechte mě být.“

Očima hledal její pohled.

„Sledoval jsem vás celý večer. Bylo vám hrozně a teď je vám ještě hůř. Říkal jsem vám, že se ničíte. Přišla jste nalomená už večer do práce, co? A pila jste jako duha. Vlastně se divím, že ještě vůbec vnímáte. Proč jste, probůh, tolik pila, když už vám bylo tak zle?“

„Armáda spásy opět v akci?“ ušklíbla se.

„Myslím, že nemá cenu o tom diskutovat. Nasedněte si a řekněte, kam vás mám odvézt.“

Tereza se odlepila od stěny a zavrávorala.

„Jste velice laskav, ale já mám za rohem své auto.“

Zachytil ji a pevně stiskl její předloktí.

„Nesnažte se mě rozesmát. Vy, a jet teď autem?“

Nakonec se Tereza nechala odvést pár kroků k jeho vozu. Dokonce nasedla. Nic jiného jí nezbývalo. Bála se, že na zastávku tramvaje by ve zdraví nedošla.

Když seděl za volantem, otočil k ní hlavu.

„Tak kam?“

„Napřed co za to?“ ujasňovala si Tereza.

„Co nabízíte?“

„Jako za taxík.“

Upřímně se rozesmál.

„Vy jste ale ohromně zábavná! Konečně jsme spolu mezi čtyřma očima a vy mi nabídnete peníze!“

„Nic jiného vám nenabídnu, vážený pane, takže…“

Hbitě sáhla po klice auta.

„Počkejte,“ zvolal, naklonil se k ní a chytil jí ruku. „Dneska toho necháme, protože mám pocit, že mi tu každou chvíli vytuhnete. Probereme to někdy jindy. Dneska si myslete, že na Nový rok pokaždé konám nějaký dobrý skutek, a zůstaňte způsobně sedět, ať nevypadnete. Tak kam to bude?“

„Do Řečkovic,“ přestala se hádat, ani ne tak proto, že by se rozhodla ho poslouchat, jako proto, že jí došla energie.

V Řečkovicích ho navigovala na sídliště.

„Ale říkala jste, že bydlíte v domku…“

„Myslíte si, že se v tomhle stavu ukážu tátovi na oči? Řekla jsem mu, ať na mě dnes nečeká. Vyspím se u sestry.“

Vedla ho k domu, ale ne k tomu, v němž bydlela. Jednou jim Nikola líčil, jak se vracel domů v podroušeném stavu a omylem se dobýval do cizího bytu. Spletl se totiž rovnou o dva bloky a světe div se, klíč od domu se hodil i k tamnímu zámku. Vyjel do příslušného patra, ve svém stavu lehce přehlédl drobné detaily, jakými byla rozdílná malba na stěnách a jiná barva dveří od bytu, a pokoušel se odemknout. Když se mu to nedařilo, začal vyzvánět. Prostě, nakonec byl rád, že na něj nezavolali policii.

K tomuto domu nyní Tereza navigovala svého společníka. Sotva zastavil, už otvírala dveře a soukala se ven, takže než auto obešel, stála jakžtakž rovně.

„Pokud to byl opravdu dobrý skutek, tak dík,“ řekla. „Pokud ne, tak vím přesně, kolik sem stojí taxík.“

„A co když peníze neberu?“

„Vaše věc,“ hodila za sebe, jen co vykročila k domu.

„Nemohla byste pro mě udělat jednu maličkost?“

„Jakou?“

„Novoroční polibek.“

„Nelíbám ani za peníze, ani za svezení autem,“ odsekla mu, ale on ovinul ruce kolem jejího pasu. Zachvátila ji panika.

„Nechte toho!“

Sklonil se těsně k jejím rtům, ale musel nějak vycítit její opravdový odpor, protože se jí svými rty nedotkl. Tereza jen chvíli cítila na tváři jeho dech, než se znovu napřímil.

„Tak dobrou noc,“ zašeptal, „nebo spíš dobré ráno.“

„Dobré,“ hlesla a vysmekla se mu. Chvátala ke vchodu a myslela si, že její společník už nasedá do auta, ale on se ani nepohnul. Kdyby se otočila, viděla by v jeho tváři údiv.

„Mělo by z vás táhnout jako ze sudu,“ pronesl pak spíš jen pro sebe a hleděl za ní. Tereza se neotočila, jen za sebe pohotově hodila:

„Příště vám poradím, co máte žvýkat, abyste přerazil alkoholické aróma.“

Vyrazil za ní. Dohonil ji u dveří, když už odmykala, a otočil ji k sobě.

„Vy vůbec nejste opilá.“

„Říkala jsem vám, že mám výdrž,“ utrousila. Hlavně se ho rychle zbavit a vejít do domu.

„Vy jste nemocná…,“ hlesl.

„Zato vy zřejmě moc nesnesete, co?“ posmívala se a podařilo se jí zabouchnout mu dveře před nosem. Teprve když zvuk motoru jeho auta dozněl v dálce, vyšla z domu a dovlekla se dva bloky k tomu správnému.

V bytě strhla jen paruku a v šatech padla na postel. Svět se s ní točil a nad sebou uslyšela Vilmin hlas: „Jak ti je, Terezo? Proč si nesvlíkneš ty šaty?“

Tereza ji poprosila o prášek, zapila ho čajem a Vilma jí pak pomohla vysoukat se ze šatů. Nejpříšernější noc jejího života končila a ona nedovedla pochopit, jak ji vůbec mohla přežít.

3

Po celou dobu, co seděl u baru, nespouštěl z Terezy oči. Nejprve z toho byla nervózní, ale pak hrdě zvedla bradu. Už zase měla o něco víc energie. Konečně se vyspala, i když se po prášcích probudila s bolavou hlavou, a žaludek se trochu uklidnil.

Když bylo relativně volněji a ona do sebe právě obrátila skleničku vodky, na niž ji pozval postarší tlouštík s odulými mlsnými rty, hodila po něm vzdorovitý pohled a pohrdavě se ušklíbla.

„Klidně se radujte, jak jste odhalil můj fígl. A pro mě za mě to utíkejte nahlásit paní Kity. Nemůžete mi tím ublížit. Paní Kity dobře ví, jak to v téhle branži chodí, a kromě toho, i kdyby mě za to nakrásně vyhodila, vlastně mi tím docela pomůže. Aspoň za mě vyřeší to dilema, které pořád nemůžu rozseknout: jestli přejít naplno do profese hostesky, nebo se držet týhle blbý fasády s povoláním barmanky.“

Zazubil se na ni.

„Žalování nikdy nepatřilo mezi mé slabé stránky. A kromě toho se mi doopravdy nelíbí představa, že byste šla dělat hostesku naplno. Abych řekl pravdu, ono se mi to nelíbí už i tak, jak je to teď.“

„To vám docela věřím,“ ucedila mezi zuby.

Pozvedl obočí.

„Opravdu mi to věříte? Je vám opravdu jasné, že mě natolik zajímáte?“

Tereza se ušklíbla. Zase ten nevinný pohled, který by dojal i otrlého padoucha. On snad ještě za celou tu dobu, co si tu hrají na něco jiného, než co doopravdy jsou, ještě vůbec nepochopil, že ona má k naivce asi tak daleko, jako blecha ke slonovi.

„No jo,“ zavrčela. „Už jenom čekám, až mě z toho bahna vytáhnete a nasměrujete mě ke spořádanému životu.“

„Tak jste se dočkala,“ sdělil jí a naklonil se blíž k pultu. „Nabízím vám, abyste žila se mnou.“

Terezu napadlo, že bude muset mezi příznaky své choroby zařadit nový: halucinace.

„Co jste to řekl?“ protáhla hlas.

„Neměla byste se špatně,“ přesvědčoval ji. „Mám dost velký byt, měla byste k dispozici auto, bral bych vás do společnosti…“

Tereza na něj pohlédla spatra.

„Při vší úctě, milej pane, mě byste asi těžko zaplatil. Jestli to dobře chápu, máte na mysli veškerý dny i noci.“

„Přesně tak.“

„Do měsíce byste přišel na buben.“

„To bych tak jistě netvrdil.“

„A i kdyby ne, vážený, tak na tom nejsem zase až natolik finančně mizerně, abych musela brát nepřetržitou pracovní dobu bez volna, sobot a nedělí.“

„Neberte to jako práci, ale jako zábavu.“

„Zásadně nemíchám práci se zábavou.“

„Ale tohle můžete brát celé jako zábavu. Nebude nic, k čemu bych vás hodlal nutit.“

Tereza byla natolik šokovaná, že málem vypadla z role. A to si myslela, že ji v životě už nic nedokáže překvapit. Chladnokrevně si vždycky poradila se všemi pozváními na jednu noc, a to i v případě, že nebyla formulována právě vybíravým způsobem a nebyla k nim použita pouze slova, ale doposud se nesetkala s nabídkou, že by si ji někdo chtěl vydržovat. Nevěděla, jestli se má začít smát, anebo se raději rozplakat, a tak si vzala oddechový čas a začala míchat drink, jehož objednávku na ni před chvílí v letu zakřičel číšník Zdeněk. Nalila do šejkru všechny ingredience, zručně obtáhla okraje skleniček cukrem, ozdobila kolečkem citronu, nápoj promíchala a rozlila do sklenek. Připravila je na tác na kraj pultu a gestikulovala na Zdeňka, že je zakázka hotová. Pak se k pultu přihrnula hlučná pětice mužů a Tereza měla plné ruce práce. Jeden z nich se ji snažil sbalit a pokoušel se domluvit si s ní schůzku, druhý se dušoval, že ještě nikdy neviděl slečnu s tak krásnýma modrýma očima, jako má ona, a Tereza byla ráda, že má záminku nevšímat si muže, který jí tolik vzal dech.

„Tak co, budete o mé nabídce uvažovat?“ usmál se na ni, když Lucka dozpívala a on platil svou kávu.

„Ani v nejmenším,“ ujistila ho mile.

„S tím se nespokojím.“

Předvedl jí svůj dokonalý chrup a odkráčel.

—

„V práci mi dali pro Kokosa kosti,“ hlásil Nikola hned mezi dveřmi bytu, když potkal Terezu v předsíni. „Prosím tě, Terezo,“ zavrčel, „sotva je ti trochu líp, už zase máš v hubě to žváro.“

„Neměj péči,“ odbyla ho Tereza stručně. „Hele, Kokose,“ obrátila se na psa, „dneska budou hody. Páníček donesl kostičky.“

Takovou novinu nemusela ani Kokosovi sdělovat. Už dávno čenichal, že z novinového papíru, který trčel z Nikolovy igelitky, se line nadmíru lákavé aróma. Bylo mu nezvratně jasné, že ať se Nikola hne kamkoliv, on jej, a hlavně jeho igelitku, bude věrně následovat. Zapadl s Nikolou do kuchyně a Tereza se za nimi dívala s úsměvem. Potom prý psí život. Kdepak psi, ti to mají ohromně jednoduché. Ke štěstí jim stačí lákavý žvanec, vlídné zacházení a střecha nad hlavou. Nemusí se trápit, že nemohou dostat to, po čem touží, všechny ošklivé vzpomínky se jim časem vytratí z hlavy a nikdy by je nenapadlo položit si otázku, jestli má vůbec smysl tak tvrdošíjně se za každou cenu držet života.

Byl únor a Tereziny dny byly zoufale stejné a zoufale ubíjející a ona se čím dál víc utápěla v depresi. S tím potrhlým Lucčiným „bratrem“ už se raději skoro nebavila. Nebylo téměř dne, kdy by se jí nezeptal, jestli si jeho nabídku nerozmyslela, a dokonce se několikrát stalo, že na ni ráno čekal se svým autem. Nikam se odvézt nenechala a nezbývalo jí nic jiného než si mávnout na taxi, což jí nepříjemně nabourávalo rozpočet. Navíc v téhle situaci už ani nemohlo být řeči o tom, že by pokračovala v jejich hře na spořádaného občana a tajemnou hostesku s milujícím otcem, která ji natolik zaujala, že pociťovala jako ztrátu, když se jí vzhledem k okolnostem musela vzdát.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jedině Tereza.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.