TÁŇA KUBÁTOVÁ

Štěpánka

Edice POHODKY

Praha 2017

© Taťána Kubátová, 2017

Vydalo v roce 2017 nakladatelství Taťána Kubátová,

Janského 2367/97, 155 00 Praha 5,

web: http://www.tkweb.cz,

e-mail: tana@tkweb.cz

jako celkově 41. a 14. elektronickou publikaci v edici POHODKY

Druhé vydání

Obálku navrhla a zpracovala © Taťána Kubátová,

redakce Hana Horová,

sazba Taťána Kubátová

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-87805-47-3 (epub)

ISBN 978-80-87805-48-0 (mobi)

1

„Nevěřila bys, jaké mám dilema.“

Tuhle větu vyslovila Štěpánka po poměrně dlouhé chvíli mlčení, v níž stihla nepatrným kývnutím poděkovat servírce za přinesené nápoje, zhluboka se napít vody ze sklenice a posléze zamíchat kávu v titěrném hrníčku, na jehož podšálku překážela do celofánu zabalená sušenka.

„Co ty taky všecko nemáš,“ pronesla vzápětí Květa a spiklenecky se na ni zakřenila. „O co jde?“

Štěpánka pomalu olízla lžičku a odložila ji na podšálek.

„Týká se to mojí práce,“ začala a vrhla na Květu zkoumavý pohled, jenž měl za cíl zjistit, jak dalece znuděně se Květa na tuhle informaci zatváří. Květa se však tvářila celkem normálně, proto pokračovala: „Kontaktoval mě jeden člověk s velice zajímavou zakázkou. A já teď nevím, jestli do toho jít, nebo ne, ačkoliv jsem to už víceméně slíbila.“

„A důvod tvého váhání?“ otázala se Květa stručně.

„Jsou zrovna dva,“ přiznala Štěpánka. „Oba značně osobní. Ale asi bych měla začít dost daleko v historii.“

„Od historičky bych ani nic jiného nečekala,“ rýpla si Květa. „Pokud přeskočíš vrásnění Karpat, tak ven s tím.“

„Počkej, ale bez vrásnění Karpat nebude má informace úplná,“ ohradila se Štěpánka s kamennou tváří.

„Dobře, vrásni,“ pravila Květa bodře. „Na rozdíl od tebe jsem neodolala dortíku, což znamená, že zakrátko budu blahosklonně naladěná.“

„Jdu na to,“ řekla Štěpánka a zhluboka se nadechla. „Tak si představ rok devatenáct set pět.“

„Jsem tam,“ ujistila ji kamarádka.

„V tom roce v Polsku umřela jistá Štěpánka Rudecká.“

„Bude těch jmen víc?“ zajímala se Květa. „Já že bych si to psala.“

„Neboj, to zvládneš,“ ujistila ji Štěpánka. „Dvacet osm jich snad v hlavě udržíš, ne?“

„Její křestní jméno nějak souvisí s tebou?“ zeptala se místo odpovědi Květa.

„Víceméně ano. Tamta Štěpánka byla starší sestra mojí prababičky Sofie. Prababičce bylo tehdy devět, ale smrt její velké sestry se jí vryla do paměti nesmazatelně. Včetně toho, co jí předcházelo a co následovalo. Její sestra měla totiž těsně před svatbou. I podle starých fotek je zřejmé, že obě holky Rudecké byly ohromné krasavice. A tak nejenže moje prababička popletla hlavu významnému šlechtici, který si ji vzal i přesto, že mu kvůli tomu rodina dělala dusno, ale jistý kníže se asi patnáct let předtím ucházel také o Štěpánku. Ohromně bohatý, švarný a já nevím jaký ještě. Podle deníku mojí prababičky ji šíleně miloval a když onemocněla a posléze umřela, dokonce se chtěl zastřelit.“

„Ještě pořád se chytám,“ pronesla Květa. „Jen nějak nevím, jak to souvisí s tou tvojí zakázkou.“

„Dostanu se k tomu. Tenkrát si dotyčný nešťastný snoubenec nechal podle Štěpánčiny fotky namalovat obraz a ten si pověsil ve svém paláci. No a ve druhé světové válce celý zámek lehl popelem.“

„I kdyby nelehl, beztoho by mu ho později zabavili komunisti, to je přece jasné. A co se stalo s ním?“

„To nikdo nezjišťoval. Jeho stopa se ztratila těsně před válkou. Ale abych pokročila. Moje prababička měla kromě té zemřelé sestry ještě staršího bráchu. A s jeho rodinou jsme dodnes v kontaktu. Právě jejich potomek Jacek Rudecki je ten, na kterého se obracím, když potřebuju bádat v archivech v Polsku.“

„Jo, ten příbuzný, co taky vystudoval historii a navzájem si poskytujete protislužby,“ konstatovala Květa.

„No, právě. A tenhle Jacek mi pomáhal i s digitalizací rodinných fotek. Mezi nimi byla sada obrázků tamté Štěpánky, které byly udělány na zámku jejího knížecího snoubence. A byl tam i snímek, který sloužil jako předloha ke Štěpánčinu obrazu. A teď si představ, že před časem Jacek hledal pro nějakého zákazníka po internetových aukcích obrazy z jeho rodinného sídla a přitom narazil na ten Štěpánčin. Poznal ho okamžitě, protože byl opravdu přesnou zvětšeninou té fotky, až na to, že barevnější, protože fotka byla jen lehce kolorovaná. A kromě toho byl v rohu obrazu napsaný text se Štěpánčiným jménem.“

„Páni, a kdo ho v té aukci nabízel?“

„Nějaký Rusák, který se k němu dostal, když se rozprodávaly zabavené sbírky.“

„A co Jacek? Koupil ho?“

„No co myslíš? Ačkoliv nebyl zrovna nejlevnější, tak koupil. Má ho teď u sebe ve Varšavě, ale je ochotný ho naší rodině přenechat, protože ví, jak je babička celá divá do rodinných památek. Takže s našima už delší dobu uvažujeme, že dáme babičce obraz k nejbližším narozeninám. Bude z něj úplně vedle, i když tuhle svoji tetu pochopitelně nikdy v životě neviděla.“

„To je hrozně zajímavé. Nicméně ještě pořád nevím, kde máš to své inzerované dilema.“

„Přímo u nosu. Ale napřed potřebuju něco vědět od tebe. Prosím tě, tehdy před devíti lety, na rozlúčce…,“ začala Štěpánka a pak znatelně znervózněla.

Květa se na ni překvapeně podívala. O rozlúčce mezi nimi nepadlo jediné slovo už několik let.

„Poslouchám,“ ujistila ji krátce.

„Tehdy tam byl s Daliborovou ségrou jeho budoucí švagr, ne?“

„Jasně.“

„Trochu si ho pamatuju. Byl takový vysoký a nepřehlédnutelný a měl nezvyklé křestní jméno. Valdemar, že jo? Příjmení jsem neslyšela, ale utkvělo mi, že se ho někdo ptal, jestli pochází z Polska. A on řekl, že jeho otec se tam narodil. Neznělo náhodou jeho příjmení polsky?“

„Jo, jmenoval se Michorowski.“

Štěpánka vydechla.

„Áha, přesně to jsem potřebovala vědět.“

„Nenapínej,“ zavrčela Květa.

„Tak si představ, že snoubenec té Štěpánky, co umřela devatenáct set pět, se jmenoval přesně stejně.“

„Valdemar Michorowski?“

„Jo. A ten zákazník, co si mě chce najmout, se jmenuje Matěj Michorowski. Zjevně to musí být jeho příbuzný. Tohle jméno asi nebude v Brně zrovna běžné.“

„Myslíš, že jsou to potomci tamtoho knížete?“

„Vsadím se, oč chceš, že ano. Ten pán mi totiž napsal do mailu, že mě našel jeho syn na internetu a že si mě vybral z několika nabídek právě proto, že jako jediná se neomezuju na bádání po Čechách a Moravě. Já totiž na svých stránkách inzeruju, že vyhledávám i v Polsku a na územích, která patřila Polsku v minulosti. A navíc ho prý oslovilo, že se zabývám i pátráním po rodinném majetku. Což ho nadmíru zajímá, protože by rád našel aspoň některé obrazy a jiné umělecké předměty ze svého rodného zámku, který ležel v Polsku.“

„To už tedy nevypadá na náhodu,“ uvažovala Květa. „Páni, podle všeho se nakonec ten truchlící kníže, co se chtěl zastřelit, přece jen rozmnožil. Anebo že by to byl jeho brácha?“

„Rozmnožil se, to je známo. Sourozence neměl. Nakonec se asi patnáct let po smrti babiččiny tety znovu zamiloval, oženil se a ještě stihl mít aspoň jednoho syna. Jméno nevím, ale prababička se o něm prý ve svém deníku zmínila.“

„Jak se vůbec tvoje bábinka dostala z Polska sem?“ zajímala se Květa.

„Seznámila se s dědečkem na nějakém plese v Salcburku, který rok po válce pořádala šlechta za účelem spárování svých potomků s vhodnými protějšky. Jak jsem vyrozuměla, ona i dědeček se na něj dostavili až po značném nátlaku svých rodičů. Dědečkovi tehdy bylo třicet, ale babičce teprve dvaadvacet.“

„No vida, a klaplo to,“ zvolala Květa.

„Jak se to vezme,“ odtušila Štěpánka. „Láska z toho vznikla, to je pravda, ale moc štěstí babičce nepřinesla. Něco přes rok po svatbě, sotva se narodil můj táta, je vyhnali ze Zálesí a dědečka zavřeli a poslali do uranového dolu. Babička na něj deset let čekala v Brně v pavlačáku a když už ho měli pustit, tak umřel.“

„Proč se nevrátila do Polska k rodičům?“

„Ti stihli před komunistama utéct do Kanady, kde už od války žil babiččin mladší bratr a kromě něj taky nějací vzdálenější příbuzní. Ale abychom se vrátili k těm Michorowským.“

„Jo, jasně. Nějak pořád nechápu, v čem je problém.“

„Dva problémy, jak jsem říkala,“ připomněla Květě Štěpánka. „Za prvé nevím, jak se mám postavit k faktu, že naše rodina má v držení ten obraz, který původně patřil jim. Vědomě jsme koupili kradenou věc, a to se zkrátka nedělá. Já vím, že pan Michorowski počítá s tím, že si musí ty obrazy zpátky koupit, ale i tak je mi blbý přiznávat, že ho máme. Navíc se mi ani nechce o ten obraz přijít. Je sice jejich, ale podobizna je naší příbuzné, která k nim nakonec nepatřila, protože Valdemar se s ní nestihl oženit. Je mi ovšem jasné, že jestli pro něj budu pracovat, tohle mu zamlčet nemůžu.“

„Dobře, a ta druhá věc?“

Štěpánka se odmlčela a bezmyšlenkovitě si začala pohrávat se sušenkou, již dostala spolu se svojí kávou.

„Aha,“ řekla Květa. „Nejspíš chápu. Bojíš se, že se v blízkosti tohohle pána bude vyskytovat i jeho příbuzný jménem Valdemar. A že ten Valdemar stejně jako ostatní věří Daliborově verzi té události. Vidíš, to máš z toho, že jsi mi tenkrát nedovolila, abych všem pověděla pravdu.“

Když Štěpánka mlčela a soustředěně cupovala celofánový obal nebohé sušenky, Květa pokračovala:

„Ty se zkrátka bojíš, že by ti mohl nějak dát najevo pohrdání nebo tě dokonce shazovat před tím svým příbuzným, je to tak?“

„Jistěže je to tak,“ vyhrkla Štěpánka. „To je přece jasné. Je mi nepříjemné potkávat i Daliborovy tehdejší kamarády, natož někoho z příbuzenstva.“

„Mělas to tehdy prásknout, Štěpi! Říkala jsem ti to hned, a dneska se jenom potvrzuje, že jsem měla pravdu. Nemělo mu to projít, gaunerovi.“

Štěpánka zavrtěla hlavou.

„Ne, nezvládla bych to. Dobře víš, jak jsem na tom tehdy byla. Nehledě na hrozby, které by mohly zničit tvého bráchu. Když Dalibor začal rozhlašovat svoji verzi, proč jsi zrušila svatbu, bylo to sice hrozné, ale pořád se mi zdálo přijatelnější, aby ve mně všichni viděli mrchu, než…“

Štěpánka se odmlčela a přelomila sušenku vejpůl.

„Než oběť,“ dokončila za ni Květa. „Jenže to bylo hodně krátkozraké. Beztak ti to psychicky nijak nepomohlo…“

Štěpánka se nadechla k pádné námitce, ale Květa pokračovala dál. „Nepomohlo,“ zopakovala důrazně. „Možná by bylo hrozné, kdyby se kolem toho spustila aféra, ale měla bys to za sebou a neuzavřela by sis to v sobě, jako to děláš teď.“

„Nic takového nedělám,“ ohradila se Štěpánka.

„Ale děláš, děláš. Vůbec o tom nemluvíš, a navíc… že v tvém životě není žádný chlap, taky o čemsi svědčí.“

„Což ale vůbec nesouvisí s Daliborem,“ skočila jí do řeči Štěpánka.

„Ale souvisí. Nesnaž se mi namluvit, že je to kvůli Jakubovi.“

„A proč ne?“

„Houby!“ zvolala Květa. „Kvůli jedné chlapské zradě se člověk přece nezatvrdí na devět let!“

„Zapomínáš na Michala,“ upozornila ji Štěpánka. „A vůbec, k tomuhle tématu jsme se absolutně dostat neměly. Řešíme tu Michorowské, a nic jiného.“

„No právě. Jestli se ten Valdemar do tebe začne navážet, co budeš dělat? Jak to ustojíš?“

„Když se rozhodnu tu práci vzít, tak ustojím, no!“

„A víš, co udělám já? Jestli jenom cekne, tak si ho podám a konečně mu řeknu, jak to tehdy bylo.“

„Něco takového ať tě ani nenapadne!“ zvolala Štěpánka. „Krucipísek, Květo, jsi snad moje kamarádka a něco jsi mi svatosvatě slíbila!“

„Slib neporuším,“ ujistila ji Květa. „Ale udělám všecko pro to, abych tě ukecala a tys to embargo zrušila sama.“

„To bych napřed musela zešílet,“ sdělila jí Štěpánka. „No, jak vidím, s mým dilematem mi moc nepomůžeš.“

„Ale pomůžu. Za prvé, pokud jde o Valdemara, on snad s otcem nežije, ne? Nebo ano?“

„Já myslela, že tohle budeš spíš vědět ty, když byl málem tvůj švagr,“ namítla Štěpánka.

„Kdepak,“ ujistila ji Květa. „Já jsem od té doby celou tu rodinu přestala brát na vědomí. Že se Dalibor přesunul do Austrálie a tam se usadil, jsem se doslechla jen čirou náhodou, stejně jako to, že se Valdemar s jeho ségrou asi o měsíc později skutečně oženil. Dál o nich ale vůbec nic nevím. Bydliště, potomstvo, zkrátka nic. Ale vzhledem k tomu, že už tehdy spolu nebydleli u rodičů, nečekala bych, že to teď bude jinak.“

„Jenže ten pan Matěj se zmínil, že mě našel jeho syn.“

„Možná zkrátka jen proto, že umí líp hledat na internetu. Ten otec už nebude nejmladší. Pokud vím, Valdemar byl o tři roky starší než Dalibor, tak mu bude letos čtyřicet. Přičti jednu generaci, a vlastně asi i víc, protože si matně vybavuju, že někdy šla řeč o tom, že ho měl otec hodně pozdě. Snad až málem v padesáti.“

„Jak moc ses s tím Valdemarem tehdy vídala?“ zajímalo Štěpánku.

„Skoro vůbec. Ti dva budoucí švagrové se moc nemuseli. Dokonce bych hádala, že Dalibor z něj měl mindrák. Valdemar měl totiž dost velké charisma, kromě toho měl za sebou několikaletý pobyt v Americe a navíc byl ohromně vitální. Proti němu si každý musel připadat jako líný idiot.“

„Obzvlášť, když takový i byl,“ dodala Štěpánka mírně zlomyslně. Dobře si pamatovala, že se jí Květin snoubenec už od začátku nelíbil. Jenže vykládejte něco takového své nejlepší kamarádce, a máte hned po kamarádství. „Promiň,“ utrousila kajícně.

„Jistě, máš pravdu. Vlastně jsem moc ráda, že mě osud od té svatby odvrátil, jenže nemuselo to být za cenu, žes to odnesla ty,“ prohodila Květa.

„Už se v tom nebabrej,“ zavrčela Štěpánka. „Fajn, tak to máme k tématu, jestli mě ten Valdemar potká, nebo ne. Ostatně, možná řeším blbosti, protože si mě třeba vůbec nebude pamatovat. Viděli jsme se jen jednou.“

„Nechci ti brát iluze, ale na tebe žádný chlap, co tě kdy viděl, nemůže zapomenout,“ podotkla Květa.

„Pakliže to míníš jako lichotku, vřelý dík,“ utrousila Štěpánka. „V opačném případě ti dám do nosu, jen co to dořešíme.“

„A za druhé obraz,“ pokračovala nerušeně Květa. „Coby historička přece dobře víš, jak to bylo s konfiskací majetků šlechty a buržoazie. A podle toho, cos mi řekla před chvílí, je jasné, že pan Michorowski je si dobře vědom, že bývalý majetek své rodiny bude muset odkoupit.“

„Jistě, ale to ještě neznamená, že to považuju za morální,“ namítla Štěpánka. „Kvůli tomu, že se jednou ukradená věc několikrát za sebou prodá, se ta krádež přece nelegalizuje. Já vím, my sami jsme si už pár věcí ze Zálesí odkupovali zpátky, ale je přece podstatný rozdíl, když získáš zpět věc ukradenou tobě, než když chceš něco, co patřilo někomu jinému.“

„Jenže Michorowski by si ten obraz stejně koupil, tak proč ne od tebe, když ho dáš přesně za tolik, za kolik jsi ho získala?“

„Protože jsem ho nekupovala pro něj, ale pro sebe. Zkrátka s úmyslem, že si tu kradenou věc klidně nechám.“

„Jsi moc cimprlich,“ konstatovala Květa.

„Nejsem. Neměli jsme ten obraz vůbec kupovat. Když jsme to s Jackem probírali, zkrátka jsme kvůli oné rodinné blízkosti úplně pominuli morální aspekt. Přitom si dobře uvědomuju, jak my sami jsme na každého, kdo nám s naprosto drzou suverenitou prodával něco, co bývalo naše, hleděli velice spatra. A teď mám být v roli toho prodejce já sama, tak se nediv, že se mi to nelíbí a že mi před tím Michorowským bude pořádná hanba.“

„Nešil, holka. Aukce jsou přece plné věcí, které zabavili komunisti, před nima fašisti, před nima Švédové a před nima já nevím kdo, a dávno už se nedopátráš původních právoplatných majitelů.“

„Ale v případě tohohle konkrétního obrazu se dopátráš,“ trvala na svém Štěpánka.

„Jenom kvůli tomu je tohle nemorální a ostatní morální?“

„Pořád nechápeš princip,“ zavrčela Štěpánka.

„Ale chápu, neboj. Jenom se tě snažím obeznámit s realitou tohohle světa, idealistko. Takže víš, co? Jsem přesvědčená, že jestli si chceš nechat tuhle zajímavou zakázku utéct jen z těch dvou důvodů, co jsi uvedla, jsi prostě blázen a naivka. Pokud jde o riziko setkání s Valdemarem, tak tady jsem ti něco nabídla a jen co dáš pokyn, zkrátka si s ním promluvím. A pokud jde o obraz, jednoduše starému pánovi přiznej, že ho máš, vysvětli mu, co pro vaši rodinu znamená, a pro klid duše mu nabídni, že ho od něj odkoupíš. Vsadím se, že ti ho pak nechá a tvá dojemná nabídka, že ho vlastně zaplatíš dvakrát, mu vžene slzu do oka.“

„Potvoro cynická!“ zvolala Štěpánka a rozesmála se.

~

Podle čtvrti, kam mířila, bylo Štěpánce jasné, že nejede do paneláku. Přesto jí pohled na dům, jehož adresa souhlasila s tou, již si poznamenala na papírek ležící nyní na sedadle spolujezdce, vzal dech. Dům patřil k těm, které zde vznikly mezi prvními, a byl postaven někdy na začátku dvacátého století. Ovšem zcela zjevně byl nedávno velice citlivě a zároveň s rozmachem zrekonstruován. Dvojitá garáž, spojená s domem prosklenou chodbou, která určitě nebyla původní, jeho vzhled nijak nerušila, stejně jako nově vzniklý vstupní portál s širokým vjezdem a s užším vchodem pro pěší doplněný přístřeškem na popelnici.

Místo k parkování našla Štěpánka rovnou před domem. Postavila auto tak, aby nepřekáželo před vjezdem ani garáží, a ještě jedním letmým pohledem na papírek zkontrolovala, že se skutečně nachází u toho správného domu. Pak vystoupila a ze zadního sedadla vzala svůj batůžek, který obsahoval její nutné pracovní vybavení.

Za chvíli už stála přede dvěma zvonky opatřenými jmény, která ji, pravda, příliš nepotěšila. Zatímco na dolním zvonku se skvělo očekávané jméno Matěj Michorowski, ten horní hlásal, že zde má domovské právo také jeho příbuzný Valdemar.

Ale nakonec, je deset dopoledne, a tudíž je velmi pravděpodobné, že pokud Valdemar ani jeho žena náhodou nepracují doma, nacházejí se právě někde úplně jinde než zde.

Přesto se jí ihned poté, co zazvonila na správný zvonek, zmocnila lehká nervozita.

Pohled na muže, jenž zanedlouho vyšel z domu a kráčel k brance, ji však okamžitě uklidnil. Muž byl bělovlasý a ačkoliv se přibližoval s obdivuhodnou svižností, bylo zjevné, že je o hodně starší než onen její letmý známý.

Ještě ani neotevřel branku a Štěpánce bylo jasné, jak silnou osobnost má před sebou. Starý muž měl pronikavé šedé oči a na tváři směs vlídnosti a sebevědomí. Přestože stáří přece jen trochu nachýlilo jeho postavu, nesl se s fascinující jistotou.

Štěpánka pozdravila jako první a on jí odpověděl s dokonalou zdvořilostí. A jen co otevřel branku a octl se před ní, zlehka pokynul hlavou.

„Vítám vás, paní Záleská,“ řekl. „Jsem Matěj Michorowski.“

„Těší mě, Štěpánka Záleská,“ opáčila Štěpánka se sebejistotou, jíž si starý muž nemohl nevšimnout. Potěšilo ho, že v jejím chování nezaznamenal ani náznak servilnosti. Také stisk její ruky byl pevný a sebevědomý. Se zájmem se podíval do její tváře, která byla mladá, půvabná, ale přitom naprosto vyrovnaná, a okamžitě k té mladé ženě pojal sympatie. Zejména poté, co si s úžasem všiml barvy jejích očí.

Gestem jí naznačil, aby vstoupila, a pečlivě za ní zavřel branku. Poté ji vedl po vzorně uklizeném chodníčku k hlavním vchodovým dveřím.

Vstupní hala, v níž se zakrátko octli, byla impozantní. Otvírala se nahoru přes dvě poschodí a byl do ní výhled z horní galerie, na niž se vystupovalo po schodišti přilehlém k jedné ze stěn haly. Štěpánka rychlým pohledem ocenila velkorysost celého prostoru, jakož i vybavení interiéru, jež ctilo dobu vzniku domu, aniž by přitom připomínalo muzeum, a posléze, jen co stejně jako on odložila svůj kabát na věšák, následovala starého pána do jedné z místností sousedících s halou. Byla to zjevně jeho pracovna. Nejvýraznějšími kusy nábytku zde byly bytelný pracovní stůl, na němž svítil monitor počítače, a pohodlné pracovní křeslo. Kolem stěn stálo několik mohutných starožitně vypadajících skříní, dole opatřených masivními dvířky, nahoře prosklených a zaplněných knihami. K oknu se vešel také menší stolek se dvěma křesly s vysokými opěradly.

„Prosím, posaďte se,“ vybídl ji pan Michorowski a ukázal na jedno z křesel. „Dala byste si kávu nebo čaj?“

„Děkuji, není třeba,“ odmítla Štěpánka zdvořile.

„Ale venku je chladno,“ pokračoval starý muž, aby jí dal najevo, že jeho nabídka občerstvení nebyla jen formální. „Čaj by vám určitě přišel vhod.“

„Opravdu se neobtěžujte,“ bránila se Štěpánka.

„Jaképak obtěžování,“ zasmál se její hostitel. „Tohle zvládnu i sám a nemusím ani úkolovat paní, která nám tu pomáhá. Tak čemu dáte přednost? Kávě, nebo čaji?“

Štěpánka se na něj podívala s pobavenou rezignací.

„Tak čaj, prosím.“

„Hned jsem zpátky,“ ujistil ji muž. „Zatím si udělejte pohodlí.“

Štěpánka se tedy usadila do křesla a aby dala najevo, že sem nepřišla na zdvořilostní dýchánek, hned poté otevřela batůžek, vyndala z něj notebook, položila jej před sebe na stolek a stiskla vypínač.

Když se její hostitel vrátil se dvěma kouřícími hrnky a talířem zjevně domácích sušenek na kovovém podnose, počítač už byl nastartovaný.

„Vidím, že nezahálíte,“ prohodil pan Michorowski.

Štěpánka odsunula notebook stranou a začala se věnovat nápoji ve svém hrnku. Přesto jí bylo jasné, že se nesmí nechat zdvořilostí toho muže ukolébat k pocitu, že si sem přišla jen nezávazně poklábosit. Najal si ji na práci, tudíž nesmí plýtvat jeho ani svým časem víc, než je nezbytně nutné.

„Mám začít s vyptáváním, co všechno byste ode mne očekával,“ zeptala se tedy, jen co zamíchala cukr v čaji, „nebo vám bude vyhovovat, když mi to povíte sám bez přerušování?“

Pan Matěj se pohodlně opřel v křesle.

„Povím vám své představy, ale vy se přitom klidně ptejte,“ odpověděl. Po krátké odmlce, v níž jako by naposled zvažoval, zda hovoří skutečně s tou správnou osobou, pokračoval: „Moje rodina pochází z Polska, jak už jsem vám psal. Když jsme s rodiči v devětatřicátém roce odjížděli, můj otec byl prozíravý a nechal kromě cenností odvézt do bezpečí také veškeré dokumenty, které se týkaly našeho rodu. Proto nebude třeba, abyste pátrala po předcích z otcovy strany, a prozatím ani z matčiny. Pokud jde o Michorowské, tam záznamy sahají až do třináctého století a nemyslím si, že by se vůbec dalo vyzkoumat ještě něco, co bych sám neměl zapsáno. Matčina část rodokmenu tak stará není. Ona sama svoji historii zdokumentovanou neměla a já jsem se během poslední doby dopátral někam do šestnáctého století. Nyní bych rád dohledal nějaké současné příbuzenstvo z širší rodiny, zejména od prababičky z otcovy strany. Její vnučky, tátovy sestřenice, měly děti, které byly o pár let starší než já a pamatuji si na ně. Rád bych se dozvěděl něco o dalších osudech dvou z nich, o kterých mohu předpokládat, že přežili válku.“

„Všechno se to týká části rodiny žijící v Polsku?“ zajímala se Štěpánka. „Nebo se někdo z nich po válce v důsledku nových hranic octl na území Sovětského svazu?“

„Ne, tohle panství zůstalo v Polsku. I přesto vím, že to bude problém,“ ujistil ji pan Matěj. „Sám mám zkušenost s tím, že na devět z deseti dopisů se mi vůbec nikdo neozve.“

Štěpánka zavrtěla hlavou.

„Nebojte se, to zvládneme. Mám tam své kontakty.“

Starý muž se usmál a pak pokračoval:

„Psal jsem vám, že mám zájem také o nějaké předměty z našeho zámku. Myslím tím obrazy, případně i plastiky, erby, zbraně s vyrytými rodovými znaky a knihy opatřené našimi ex libris.“

Štěpánka přikývla.

„Ke všem těm předmětům budu potřebovat co nejvíc informací. Pochopitelně nejraději fotografie, ale přinejmenším jejich soupis. U obrazů jejich autory a názvy, u ostatních věcí alespoň co nejpřesnější popisy.“

„Můj otec nechal krátce po nástupu Hitlera celé zámecké sbírky zdokumentovat,“ vyložil jí pan Matěj. „Jak už jsem řekl, byl prozíravý a tušil, že pokud dojde k válce, nemusel by se na své panství nikdy vrátit. Pozval tedy fotografy a historiky, aby pořídili důkladnou dokumentaci. Všechno se zachovalo a můžeme to tedy využít.“

Teprve v té chvíli Štěpánka naplno pochopila, jak zajímavá pro ni tahle zakázka bude. Málokdy se stalo, aby měla možnost seznámit se s natolik ucelenou dokumentací o nějakém rodě. Její vlastní rodina byla ze svého domu vykázána ze dne na den, dědeček byl zatčen a babička měla na starosti malé dítě, Štěpánčina otce. Prababička s pradědečkem se sice snažili zachránit, co se dalo, ale soupisy vytvořili až dodatečně a obrazová dokumentace k nim chyběla téměř úplně.

Starý muž se zvedl a přistoupil k jedné ze starožitných knihoven. Otevřel dvířka v její dolní části a z trezoru, který se za nimi skrýval, vytáhl několik tlustých svazků listin. Všechny je přinesl ke stolku a ten horní také hned otevřel.

Zakrátko se oba naplno ponořili do dávné historie, jež ze všech těch materiálů dýchala. Jen co se pan Matěj pochlubil nejstaršími památkami, řekl:

„Tady na vás čeká další úkol, paní Záleská. Neprotestujete proti mému oslovení, předpokládám tedy, že jste opravdu paní.“

„Nejsem paní, ale nevadí mi, když mě tak někdo osloví,“ ujistila jej Štěpánka. „Jaký je to úkol?“

„Budu chtít veškerou dokumentaci digitalizovat. Včetně všech fotografií. Je mi jasné, že je to ohromná spousta práce, ale jsem připraven za ni náležitě zaplatit. Nicméně trvám na jedné věci. Že celá tato akce proběhne zde na místě a nic z našich památek se nebude nikam odnášet. Nemyslete si, že vám osobně nedůvěřuji, ale…“

„To je v pořádku,“ ujistila jej Štěpánka. „Tento požadavek je naprosto běžný, pane Michorowski. Počítám s ním a jsem na takovou práci náležitě technicky vybavena. Mám s sebou skener, kterým mohu dokumenty ofotit přímo u vás.“

„Výborně!“ zvolal její hostitel. „Jak vidím, jste opravdová profesionálka. Můj syn mi nabídl, že takový přístroj opatří. Možná by stálo za to domluvit se s ním, zda bude stačit ten váš, nebo zda raději využijeme nějaký co nejkvalitnější s větší hustotou bodů. Já tomu technicky samozřejmě příliš nerozumím, ale asi víte, co mám na mysli.“

„Vím,“ přitakala Štěpánka. „A nemusíte se bát. Můj skener má největší hustotu záznamu, jaká je na trhu k mání. Kdybyste chtěl, mohu vám tady na počítači ukázat nějaké staré fotografie, které jsem s jeho pomocí skenovala, anebo můžeme naskenovat přímo něco z vašich dokumentů, abyste se sám přesvědčil o dostatečné kvalitě záznamu.“

Pan Matěj se nedůvěřivě zahleděl na její batůžek.

„Ten přístroj ale nemáte zde, že ne?“

Štěpánka se zasmála.

„Ne, mám ho v kufru auta ve speciální krabici. Nechtěla jsem ho vláčet s sebou. Váží pět kilo. Nejprve jsem chtěla dohodnout, co a jak. Jestli tedy platí, že máte o spolupráci se mnou zájem…“

„Mám zájem,“ ujistil ji starý muž.

„V tom případě musíme nejprve dohodnout rozsah a pořadí všech prací. Mohu něco navrhnout?“

„Ovšemže, slečno Štěpánko.“

„Nejprve bych se pustila do dokumentování uměleckých předmětů. Budu sem docházet v takovou denní dobu a na tak dlouho, jak vám to bude vyhovovat. U sebe doma pak budu moci začít okamžitě s vyhledáváním na aukčních serverech a s poptáváním u starožitníků. Poté naskenuji všechno ostatní. Mám ve zvyku takto pořízené obrázky ještě v počítači trochu vylepšit, to znamená u příliš zažloutlých listin s vybledlým písmem zvýraznit kontrast, případně také odstranit skvrny nebo dopsat chybějící části textu. Všechno vám pak předám na flash disku. Pokud si budete přát, jakmile si ověříte, že předané obrázky jsou čitelné a v požadované kvalitě, z mého počítače je definitivně vymažu.“

„Nejsem si jist, zda je to nutné, ale včas vám řeknu,“ dodal pan Michorowski.

„Až budeme procházet materiály, ze kterých se dají odvodit rodinné vazby, ráda bych si dala dohromady kompletně celý váš rodokmen. Mám na to program v počítači. Bude mi sloužit k tomu, abych si mohla správně zařadit každou osobu, ke které budete chtít dohledat potomky nebo předky. Rozumíte mi?“

„Samozřejmě,“ ujistil ji starý pán s úsměvem.

„Z toho programu pak můžeme udělat výstup celého nebo libovolné části rodového stromu v několika grafických variantách. Ten je pak možné nechat vytisknout a zarámovat nebo jej uložit srolovaný do pouzdra. Bývají to časté a vítané dárky mezi rodinnými příslušníky.“

„Všechno tohle můžete zařídit?“

„Ovšem, pane Michorowski. Navíc, pokud máte třeba nějakou rodinnou kroniku či starý deník, je možné jej opsat, případně i literárně upravit, a udělat z něj knihu. Ta poslouží potomkům k tomu, aby se čtivou formou seznámili s historií své rodiny. Její součástí pochopitelně mohou být dobové fotografie.“

„I to byste dělala vy?“

„Ano. Jestliže budete mít zájem, mohu vám dát k nahlédnutí knihy, které jsem už takto vytvořila. Mám k tomu povolení od předchozích zákazníků.“

„Musím přiznat, že šíře vašeho záběru mě docela fascinuje,“ řekl pan Michorowski. „Smím se zeptat, jaké máte vzdělání?“

„Vystudovala jsem historii na zdejší univerzitě a k ní jsem si přibrala ještě pár semestrů dějin umění. Navíc mě baví počítačová grafika. A mým koníčkem je psaní článků o zajímavých střípcích z historie do několika časopisů,“ vyjmenovala Štěpánka s úsměvem. „Nedivte se tedy, že se s takovou radostí věnuji téhle práci. Dovede totiž všechny mé zájmy skloubit krásně dohromady.“

Pan Matěj ji chvíli s úsměvem pozoroval. Tato energická a velmi pozitivně naladěná mladá žena se mu velice líbila. Způsob, jakým s ním jednala, musel chtě nechtě obdivovat. Nechyběla jí povinná úcta k mnohem staršímu člověku, a navíc zákazníkovi, ale přesto v jejím chování nepostřehl ani náznak snahy jakkoli se mu vlichotit. Zuby nehty se držela své profesionální korektnosti, ale určitě ne proto, že by byla ze zásady nepřístupná. Zkrátka z toho důvodu, že věděla, že je pouze na něm, nakolik bude chtít přenést jejich vztah do osobnější roviny.

Nyní, když cítila na tváři jeho přívětivý pohled, také se usmála. Sáhla po hrnku a krátce z něj upila. Přitom uvažovala, co všechno tento starý muž asi za svůj život zakusil. Patřil ke generaci, která se narodila mezi dvěma válkami, a ta to v životě neměla právě jednoduché. Kolik mu mohlo být let? Vypadal sice vitálně a jeho oči jiskřily živostí, ale vsadila by se o cokoli, že bude ve věku její babičky Štěpánky. Té letos bude osmdesát osm let.

Tyto myšlenky ji přivedly zpět k práci.

„Abyste si mohl udělat kompletní představu o tom, co mohu nabídnout,“ promluvila tedy znovu, „musím se ještě zmínit o možnosti vytvořit takové malé rodinné ‚who is who‘. Zkrátka sestavit sborníček, kde se bude každému jednotlivému členu rodiny věnovat zvláštní odstavec či kapitolka doplněná fotografií a odkazem do rodového stromu. Pro mne by to znamenalo obejít co možná nejvíc pamětníků z vaší rodiny a nechat si povyprávět jejich vzpomínky, případně čerpat ze starých zápisků a kronik. Ovšem tohle všechno nemusíme dohodnout hned. Pro nás je teď prvořadé to skenování a hledání po aukcích a starožitnictvích. Kdy se do toho mám pustit?“

„Kdykoli budete chtít,“ ujistil ji pan Matěj.

„Můžeme se tedy dohodnout, že bych docházela každý den dopoledne? Dejme tomu od devíti do dvanácti?“

„Ano, to by mi vyhovovalo. Ale kdybyste chtěla pracovat rychleji, můžete docházet ještě i odpoledne.“

„Pokud si přejete, je to možné. Počítejte ale s tím, že tak jako tak se budu muset po skončení celého skenování několik dnů věnovat u sebe doma čištění všech obrázků na počítači.“

„V tom případě, pokud vám spíše vyhovuje skenovat dopoledne a odpoledne pak doma upravovat, samozřejmě vás nebudu honit.“

„Dobře, takže platí těch devět až dvanáct.“

Štěpánka si něco poznamenala do počítače a pak promluvila s očima upřenýma na monitor:

„Připravím zakázkový list a do něj každý den poznamenám rozsah prací, které jsem udělala. Společně si je pak odsouhlasíme. Bude vám to tak vyhovovat?“

„Zní to rozumně,“ připustil pan Matěj. „Jakou byste si představovala zálohu?“

Štěpánka zavrtěla hlavou.

„Zálohu si neúčtuji. Sepíšeme jenom stručnou smlouvu o zahájení zakázky a platit budete, až dostanete do ruky nějaké výsledky mé práce. Na zítřek vám ji připravím a vytisknu.“

Energicky zaklapla notebook a zvedla ke svému společníkovi oči. Usmála se na něj.

„Těším se na spolupráci s vámi, pane Michorowski. A to neberte jako frázi,“ dodala. „Zabývat se právě vaší rodovou historií pro mě bude nesmírně zajímavé.“

Pan Matěj pozvedl obočí.

„Víte o ní snad něco?“

„Vzhledem k mým vazbám na Polsko mi vaše jméno nebylo tak docela neznámé, když jste se mi ozval,“ přiznala Štěpánka.

„Smím se zeptat, jaké jsou to vazby?“

„Moje babička z otcovy strany odtud pochází.“

„Aha, takže máte v Polsku příbuzné.“

„Ano. Jeden můj vzdálený bratranec se dokonce věnuje stejné činnosti jako já tady a občas si vzájemně vypomáháme.“

„Umíte polsky?“

Štěpánka přikývla.

„Od babičky jsem sice něco pochytila už v dětství, ale intenzivně učit jsem se začala až někdy na vysoké škole, když ve mně pomalu krystalizovalo rozhodnutí, čemu se chci věnovat. Z toho důvodu jsem pochopitelně musela zvládnout i základy němčiny a francouzštiny.“

„Kdyby se našla nějaká rodová kronika v polštině, byla byste tedy schopná ji přeluštit?“

„Určitě bych se aspoň pokusila, a přinejhorším by vypomohl Jacek. Tedy onen bratranec.“

„Jak se stalo, že vaše babička odešla z Polska?“

„Seznámila se s dědečkem na jednom plese v Salcburku. V šestačtyřicátém roce.“

„V Salcburku? Nedaleko od něj se po válce usadili moji rodiče,“ zareagoval živě pan Michorowski. „Já sám jsem v pětapadesátém zakotvil ve Vídni. Nyní v mém bývalém domě žije syn s rodinou.“

Štěpánka se nemohla ubránit ulehčenému výdechu. Onen Valdemar sice figuruje na zvonku, ale ve skutečnosti se nachází v bezpečné vzdálenosti odtud. Anebo že by Valdemar byl jeho vnuk? Štěpánka v duchu hbitě počítala. Podle Květy je Valdemarovi čtyřicet. Ano, pan Matěj by mohl být jeho dědeček. Ale počkat, Květa se zmínila také o tom, že Valdemar má staršího otce. Měl ho prý skoro v padesáti. Aha, takže je to asi jasné.

„Kde vaše babička v Polsku žila?“ zajímalo pana Matěje.

„V Lodžském vojvodství.“

„Přímo v Lodži?“

„Ne, na venkově.“

„Jak se jmenovala za svobodna?“

„Lomnická. Štěpánka Lomnická.“

Starý muž chvíli seděl bez hnutí.

„To je zajímavé,“ prohodil poté zamyšleně. „Znal jsem jednu Štěpánku Lomnickou.“

Štěpánka si byla zcela jistá, že jména Michorowski a Glembowice slyšela od babičky pouze v souvislosti s prababiččinou předčasně zesnulou sestrou, která byla zasnoubená s Valdemarem Michorowským. Předpokládala tedy, že tyhle dvě rodiny žily tak daleko od sebe, že se, ačkoli se pohybovaly ve stejných společenských kruzích, nestýkaly. Pokud pan Matěj znal dívku toho jména, musí se jednat o pouhou náhodu.

Pan Matěj se na ni pozorně zadíval.

„Dokonce žili nedaleko Lodži,“ pokračoval. „Konkrétně na panství Kolodyň.“

Štěpánka zalapala po dechu.

„Babička se na tomhle panství narodila,“ hlesla. „Ale vaše jméno jsem od ní nikdy neslyšela.“

„Byli jsme děti,“ vysvětlil jí pan Matěj. „Nejspíš na mě zapomněla. Viděli jsme se asi dva roky za sebou, vždycky na podzimních honech, které můj otec pořádal v Glembowicích. Přijížděla tam bez matky, jenom se svým otcem. Naposledy to bylo v osmatřicátém roce. To mi bylo patnáct a jí ještě asi o rok či dva méně.“

„Moje babička je čtyřiadvacátý ročník,“ doplnila Štěpánka.

„Já jsem třiadvacátý, takže to odpovídá. To je neuvěřitelné, slečno Štěpánko. Jaká náhoda to zasáhla, že jsme našli na internetu právě vás!“

Štěpánka chvíli jen němě vrtěla hlavou.

„Netušila jsem, že jste se potkali. Je to neskutečné. Jsem zvědavá, jak babička zareaguje, až jí povím, že jsem se s vámi setkala.“

„Vaše babička žije někde poblíž?“ zajímal se pan Matěj dychtivě.

„Ano, bydlí kousek od Brna spolu s mými rodiči a starším bratrem.“

Pan Matěj zavrtěl hlavou.

„Vůbec tomu nemohu uvěřit,“ opakoval několikrát. Poté si uvědomil všechny souvislosti.

„Víte od babičky, po kom dostala své křestní jméno, které jste po ní zdědila také vy?“

Štěpánka se na něj podívala s údivem v očích.

„Podle babiččina vyprávění a podle jejích citací z prababiččina deníku jsem si myslela, že o příbuznosti mezi Lomnickými a Rudeckými se ve vaší rodině nic nevědělo.“

„Proč myslíte? Můj otec ve vyšším věku občas rád vzpomínal na staré časy. Když vyprávěl o své zemřelé snoubence Štěpánce, dodával i to, že její mladší sestra se o mnoho let později vdala do rodiny Lomnických. Když byla vaše babička u nás v Glembowicích, otec tedy moc dobře věděl, čí dcerou je.“

Štěpánka nevěřícně zavrtěla hlavou.

„Podle prababiččina deníku vím, že pradědeček velice dbal na to, aby se jeho žena s bývalým snoubencem své sestry nikdy nesetkala. Ostatně sám říkáte, že na hony do Glembowic jezdil můj pradědeček jen s mojí babičkou bez své ženy.“

„Proč nechtěl, aby se setkali?“ zajímalo pana Matěje.

„Protože když dospívala, prababička se prý čím dál víc podobala Štěpánce. Říkala to celá rodina a věděl to i pradědeček. Nejspíš se tedy bál, že kdyby ji váš otec uviděl, mohla by mezi nimi přeskočit nežádoucí jiskra.“

„Vidíte, to jsem netušil.“

„Naše rodina má fotografie z té doby a podle nich je jejich podobnost opravdu dost zřejmá.“

„Stejně jsem přesvědčen,“ zasmál se pan Matěj, „že se váš pradědeček obával zbytečně. Můj otec matku skutečně velice miloval a na onu Štěpánku dávno zapomněl. Z piety sice nechával v galerii podobizen viset její obraz, který nechal namalovat poté, co zemřela, ale už pro něj neměl jiný význam než jako dávná vzpomínka. Žádná její mladší sestra, byť by té předchozí třeba z oka vypadla, by na tom už nic nezměnila.“

Štěpánka na chvíli zaraženě zmlkla. Poté se zahleděla ke stropu a hned vzápětí zase k zemi.

„Když jste zmínil ten obraz,…“ začala a pak si odkašlala. „Patří mezi památky, které byste chtěl získat zpět?“

Pan Matěj zaváhal.

„Maloval jej tehdejší velice známý malíř,“ začal posléze nahlas uvažovat. „Dnes ale tolik ceněný není. A ta dívka vlastně do naší rodiny nikdy nepatřila. Asi by záleželo na požadované ceně.“

„A kdyby vám ho vrátili zadarmo?“

Pan Matěj se zasmál.

„Kdo by mi ho měl vrátit?“

„Já.“

Užasle se na ni podíval.

„Chcete říci, že ho máte?“

Štěpánka lehce zrudla.

„Naše rodina ho koupila v aukci. Narazil na něj náhodou ten můj polský bratranec a poznal ho, protože byl malovaný podle fotografie, která se v rodině dochovala dodnes. Nezlobte se, pane Michorowski, přísahám, že nemáme ve zvyku nakupovat kradené obrazy. Jenže tenhle obraz pro naši rodinu dost znamenal, tak jsme na jeho původ jaksi pozapomněli. Ale samozřejmě víme, že byl ukraden vám a že vám také patří, a jsme ochotni vám ho vrátit. Pochopitelně za něj nic nebudeme chtít.“

Starý pán na ni chvíli užasle hleděl.

„Tuhle nabídku tlumočíte jménem celé vaší rodiny, nebo je to jen vaše vlastní iniciativa?“ zeptal se posléze s lehkým úsměvem na tváři.

Štěpánka si znovu odkašlala.

„Já… s mojí rodinou jsem o tom, že se mi ozval někdo z Michorowských, zatím vůbec nemluvila. Ale kdybych to s nimi probrala, viděli by to stejně jako já, tím jsem si jista. Naší rodině toho také hodně zabavili, proto se i my díváme na každého, kdo s naším bývalým majetkem bezostyšně kupčí, se značným pohrdáním.“

Pan Matěj chvíli pozoroval červeň, která stále nemizela ze Štěpánčiny tváře.

„Vůbec jste se mi nemusela přiznávat,“ upozornil ji. „A nikdy bych se nedozvěděl, že ten obraz máte.“

„Já vím,“ hlesla Štěpánka.

„Přesto jste to udělala.“

„Samozřejmě.“

Pan Matěj se znovu usmál.

„Nechte si svoji prababičku, respektive její sestru,“ prohodil. „Berte ji ode mne jako dárek. Který jste si navíc sami zaplatili,“ dodal pobaveně. „Žijeme v paradoxní době, viďte.“

Štěpánka stále hleděla k zemi.

„Děkuji,“ řekla tiše. „Ale kdybyste si to rozmyslel, obraz samozřejmě zůstává v naší rodině a bude vám kdykoli k dispozici.“

„Slečno Štěpánko,“ promluvil najednou pan Matěj tlumenějším hlasem, „jste příliš přecitlivělá. Tenhle svět je dravý, na to nezapomínejte. I kdybych ten obraz chtěl, koupil bych ho od vás a rozhodně bych si jej nevzal zadarmo. Ať vás ani nenapadne uvažovat o tom, že byste mi řádně nevyúčtovala práci, kterou pro mne budete dělat. Můj syn zjistil z internetu, s jakou částkou asi mám počítat, proto se nesnažte odčinit svůj domnělý poklesek tím, že byste pro mě pracovala za neadekvátní cenu. Rozuměla jste mi?“

Štěpánka se pousmála.

„Přiznám se, že tenhle způsob odčinění našeho hříchu mě předtím nenapadl, ale vaše myšlenka vůbec není špatná…“

Pan Matěj se zasmál a v jeho smíchu zaznělo překvapení. Tahle slečna je možná trochu zbytečně citlivá, ale každopádně má také smysl pro humor, a to se mu velice líbilo.

„Toho se neopovažte,“ zahartusil na ni žertem.

Štěpánka se s úsměvem zvedla a poté začala ukládat svůj notebook do batůžku. Pan Matěj k ní přistoupil a pomohl jí tím, že otevřený batůžek přidržel.

„Mohu vás tedy očekávat zítra v devět?“ ujišťoval se přitom.

Štěpánka přikývla.

„Připravte mi prosím ty fotografie uměleckých sbírek i s jejich popisy, abych se mohla obejít bez vaší asistence.“

„Rád vám pomohu,“ řekl jí.

„Bude to nudná a zdlouhavá práce,“ upozornila jej Štěpánka. „Každou nasnímanou fotku budu muset okamžitě zdokumentovat, aby nevznikl chaos.“

„Já jsem myslel, že vás vaše práce nenudí,“ prohodil pan Matěj pobaveně.

„Tahle mechanická část je z ní nejméně zábavná,“ opáčila Štěpánka. „Ale nevadí mi. Nejvíc nudná je právě pro asistující osobu.“

„Já se jen tak něčeho neleknu.“

„O tom nepochybuji,“ zasmála se Štěpánka.

Pozorně se na ni zahleděl, až na chvíli upadla do rozpaků.

„Hledáte podobnost s oním obrazem?“ prohodila nakonec se zdánlivou lehkostí.

„To také,“ připustil. „A nejen s obrazem, nýbrž i s vaší babičkou. A dokonce nějakou nacházím. Přinejmenším pokud jde o barvu vašich očí. Vždycky jsem si myslel, že malíř onoho obrazu tu modř přehnal, když ji tónoval do fialova. Až poté, co jsem uviděl vaši babičku, jsem pochopil, že ji vystihl přesně.“

Štěpánka se však ze svých rozpaků rychle vzpamatovala.

„Ano, tahle barva se u nás dědí,“ konstatovala věcně. „Tedy alespoň občas. Můj bratr má hnědé oči po Záleských a je celkově tmavší.“

„Geny dokážou neuvěřitelné kousky. Když se podívám na fotografie svého otce z mládí, je to celý můj starší syn. Tedy až na ten štramácký knírek, který synovi chybí,“ podotkl pan Matěj.

Štěpánka se na chvilku zarazila.

„Aha, nevím, proč jsem si odvodila, že máte jednoho syna. Toho, co žije ve Vídni.“

„Ve Vídni žije mladší Karel. Starší Valdemar bydlí přímo tady v domě. Vlastně tenhle dům patří jemu a já jsem zde tak říkajíc na výminku. Ostatně nepochybuji, že se s ním časem setkáte.“

Štěpánka lehce znejistěla a ihned si umínila, že udělá všechno pro to, aby k něčemu podobnému nedošlo. Pan Matěj jí byl velice sympatický a cítila rovněž sympatie z jeho strany. Rozhodně si nepřála, aby si o ní kvůli informaci svého syna zkazil své dobré mínění.

Pohnula se ke dveřím.

„Děkuji za skvělý čaj,“ pronesla zdvořile. Pan Matěj stiskl kliku, počkal, až projde do haly, a následoval ji. Zatímco si oblékala zimní kabátek, pozoroval její štíhlou postavu a tmavě plavé vlasy v týle svázané barevnou gumičkou. Ačkoliv se vzhledem ke svému věku často nepohyboval ve společnosti jiných lidí než svých nejbližších, měl dost jasnou představu o tom, jak se oblékají a jak vypadají dnešní mladí lidé. Tahle žena se od nich nápadně odlišovala. Neměla na sobě dnes tolik běžné kalhoty, nýbrž nařasenou vlněnou sukni sahající do půli lýtek. Na nohou neměla žádné vysoké lodičky ani holínky, ale kotníčkové boty s kožešinkou na nízkém podpatku. Krátký flaušový kabátek doplňoval mohutný šál, který si několikrát omotala kolem krku. Nedalo se tvrdit, že se obléká nemoderně. Prostě jen byla svá a jakoby tak trochu nadčasová.

Znovu se zalíbením utkvěl pohledem na její tváři s bezchybnou pletí. Byla jemná a pravidelná, s velkýma očima, malým rovným nosem a plnými, půvabně vykrojenými rty.

„Zítra na shledanou,“ loučil se s ní poté, co ji doprovodil k brance. „A jestli budete mluvit se svojí babičkou, pozdravujte ji ode mne. Vidíte, ani jsem se vás nezeptal, jak se jí daří.“

„Má se skvěle. Zdraví jí slouží – zaklepávám – a myslí jí to stejně bystře jako vám,“ informovala jej ochotně.

„Doufám, že se někdy naskytne příležitost, abychom se setkali osobně.“

„Určitě to půjde zařídit. Váš pozdrav jí vyřídím moc ráda. O víkendu se s ní uvidím.“

„Kde přesně žije?“

„V jedné vesničce kousek od Moravského krasu, konkrétně blízko Sloupu. Jmenuje se Zálesí.“

Pan Matěj se zarazil, ale jen na chvíli.

„Ovšem, už mi to do sebe zapadá!“ zvolal. „Vrátili vám majetky v restituci?“

„Ano, v Zálesí žije celá rodina kromě mne. Ale na víkendy tam jezdím a v sezoně mám na starosti nějaké aktivity související s provozem zámku.“

„Máte v zámku nějakou expozici a prohlídkový okruh?“

„Částečně. Muzeum a veřejně přístupné místnosti zaujímají přes polovinu hlavní budovy zámku. V bočních křídlech máme ubytovací a školicí zařízení včetně restaurace.“

„To je velice zajímavé. Určitě mi o tom musíte příště povyprávět podrobněji,“ řekl pan Matěj, ale pak už Štěpánku propustil. Zavřel za ní branku a posléze sledoval, jak nasedá do auta a odjíždí.

2

„Dnešní setkání bylo nakonec ještě zajímavější, než jsem čekal.“

Valdemar zvedl hlavu od talíře a tázavě se podíval na svého otce. Poté mu v očích blesklo pochopením.

„Aha, zapomněl jsem. Dneska jsi měl schůzku s tou genealožkou.“

Oba muži seděli naproti sobě u stolu v prostorné, ale přesto útulné jídelně nacházející se v přízemí Valdemarova domu. Právě konzumovali teplou večeři, kterou jim naservírovala dobrá duše jejich domu, paní Macháčková, chvíli předtím, než odešla domů. Kdokoli, kdo by se na oba muže pozorněji zadíval, by se dovtípil, že je pojí blízký příbuzenský vztah, ovšem téměř s jistotou by hádal, že se zde nachází dědeček se svým vnukem. Nebylo divu. Pan Matěj se podruhé ženil až po čtyřicítce a prvního syna měl v devětačtyřiceti letech. Po svém otci, který se narodil téměř na den přesně o sto let dříve, mu dal jméno Valdemar.

„Ano,“ potvrdil pan Matěj. „Kromě toho, že je to velice příjemná a milá mladá žena, vyšly najevo její rodinné vazby, které mě vskutku ohromily.“

„Jaké vazby?“

„Vzpomínáš si na mé vyprávění o snoubence mého otce, která zemřela patnáct let předtím, než se otec seznámil a oženil s tvojí babičkou Annou?“

„Jistě, vzpomínám. Říkal jsi, že ses pokaždé na dědečka zlobil, když o ní začal před babičkou mluvit. Měl jsi dojem, jako by tím dával babičce najevo, že byla celý život pouhou náhradnicí.“

„Ale takhle jsem to cítil jen v mládí,“ ujistil Valdemara pan Matěj. „Poté, co jsem ztratil ženu a dcerku a pak se zamiloval do tvé maminky, sám jsem pochopil, že můžeš na někoho vzpomínat, aniž bys tím dával najevo, že ho už nikdo nemůže nahradit.“

„Já vím,“ prohodil Valdemar uštěpačně. „Tohle mi opakuješ neustále dokola: že ta pravá bude až ta druhá.“

Pan Matěj se zamračil, ale synova slova nijak nekomentoval. Místo toho pokračoval:

„Tamta snoubenka, Štěpánka Rudecká, měla dva mladší sourozence, bratra a sestru. Sestra si posléze vzala Petra Lomnického, který patřil k jedné z nejvýznačnějších polských rodin. Onen muž jezdil k nám do Glembowic na podzimní hony a já si ho matně pamatuji. Poslední dva roky s sebou bral také svoji dceru, která se po své zemřelé tetě jmenovala Štěpánka. Tu si pamatuji mnohem víc. Vlastně velice dobře. Byla to taková hubená blonďatá holčička, která měla krásné velké oči a mimochodem i docela proříznutou pusinku. Když jsem si z ní tropil žerty, nenechala si nic líbit a několikrát mě dost rázně, ale vtipně usadila. To bylo první rok. A v tom druhém roce… ale ať se neutopím ve vzpomínkách. Zkrátka právě dnes jsem se dozvěděl, že tahle holčička se vdala do Československa do rodiny Záleských.“

„Chceš říci, že tvá dnešní návštěvnice je s ní nějak spřízněná?“

„Je to její vnučka.“

„Páni, to jsou tedy náhody,“ podivil se Valdemar. „A ta babička ještě žije?“

„Žije. Dokonce nedaleko Brna. Dostala Zálesí zpět v restituci.“

„Zálesí?“ prohodil Valdemar. „Vidíš, ta souvislost s příjmením oné ženy mě vůbec netrkla. Přitom Zálesí znám. Jeden můj kamarád se tam ženil. Přímo v hlavní zámecké budově je zřízena velice pěkná obřadní síň. A přilehlá hospodářská stavení jsou přestavěna na slušný hotel s restaurací a salonky, které se pronajímají jak na svatby, tak na školení nebo pracovní jednání. Dokonce já sám tam mám rezervaci rovnou na dvě akce. Na dubnovou schůzku s tuzemskými obchodními partnery a na květnové jednání s Američany.“

„Po odchodu slečny Záleské jsem našel Zálesí na internetu,“ navázal pan Matěj. „Dočetl jsem se, že hlavní zámecká budova sloužila za komunistů jako sklad zemědělského družstva. A hospodářské stavby dokonce místní občané rozebrali tak dokonale, že je Záleští museli stavět od základů znova.“

„Klobouk dolů, udělali tam kus slušné práce,“ konstatoval Valdemar. „Nejen stavby jsou dnes ve výborném stavu, ale dali si záležet i na okolní parkové úpravě. Ostatně, to jsi asi viděl, pokud ses na webu podíval i na fotky.“

„Ano, viděl jsem, že ve vnitřním dvoře mezi zámkem a oběma křídly hospodářských budov mají úpravné cestičky s květinovými záhony a kolem areálu anglický park, ale také dva tenisové kurty. Na svých stránkách dokonce inzerují možnost zajezdit si na koni a vyzkoušet si lukostřelbu.“

„Tamní majitel je zjevně podnikavý člověk, který se umí o svůj majetek dobře postarat.“

„Mají to zařízeno jako rodinný podnik,“ potvrdil pan Matěj. „Restituční nárok vznášela ona moje dávná známá Štěpánka, která tam také bydlí, ale žije tam jak její syn s manželkou, tak i vnuk se svojí rodinou, a všichni se podílejí na chodu celého areálu.“

„Ta vnučka, která tu byla, ale patrně ne?“ zeptal se Valdemar.

„Na stránkách se o ní zmínili jen v souvislosti s rodokmenem Záleských. Ale ona sama mi řekla, že tam s nějakými aktivitami vypomáhá. Jejím hlavním zaměstnáním je ale zjevně genealogie.“

„Dohodli jste se tedy na spolupráci?“ vrátil se Valdemar k původnímu tématu.

„Dohodli. Udělala na mě velice slušný dojem. Nemá nic proti, aby se digitalizovalo u nás doma, a dokonce má svůj přístroj, který si k tomu účelu přiveze. Není třeba nic kupovat.“

„Jen jestli je kvalitní.“

„Ujistila mě, že větší hustota záznamu už na trhu není. Navíc mě informovala, že nasnímané obrázky pomocí speciálního programu ještě vylepšuje, pokud nejsou dostatečně zřetelné.“

„Co jsem viděl na jejím webu, opravdu vypadalo jako slušná práce,“ potvrdil Valdemar. „Ostatně, jinak bych ti ten kontakt na ni nedával. Hm, teď už také chápu její pracovní vazby na Polsko. Zřejmě tam spolupracuje s někým z příbuzenstva.“

„Hádáš správně. Nějaký její vzdálený bratranec se v Polsku zabývá stejnou činností jako ona zde.“

„Jak jste se domluvili finančně?“

„Předběžný rozpočet mi přinese zítra a zálohu nechce.“

„To je solidní jednání. Takže skenovat začne zítra?“

„Dohodli jsme se, že sem bude docházet od devíti do dvanácti. Odpoledne věnuje úpravám fotografií a pátrání po aukcích. Mimochodem, jeden obraz z Glembowic je na světě. I to je taková kuriózní historka. Je to totiž právě portrét oné otcovy snoubenky.“

Valdemar se zasmál.

„Její příbuzní ho zřejmě vypátrali a koupili, co?“

„Hádáš správně. A představ si, že tahle slečna Záleská mi to přiznala se zahanbením a s omluvou, že kradené obrazy běžně nekupují. A vzápětí mi nabídla, že mi obraz přenechá zdarma.“

„Vážně?“

„Dokonce se přitom červenala.“

„Neuvěřitelné. Kolik jí je, prosím tě?“

„Hádal jsem daleko méně, ale z rodokmenu na webu jsem vyčetl, že třicet jedna.“

„V tomhle věku se ještě umí červenat? To děvče tedy vypadá na těžkého exota,“ podotkl Valdemar uštěpačně.

„Je to nesmírně krásná a kultivovaná mladá žena,“ zavrčel jeho otec popuzeně.

Valdemar se na něj zadíval s přimhouřenýma očima.

„Je mi úplně jasné, co ti běží hlavou,“ zasmál se poté. „Na to ale honem rychle zapomeň.“

Pan Matěj na něj přísně pohlédl.

„Uvědom si,“ poučil jej zvysoka, „že jsem se ti nikdy do života nepletl a ani to dělat nehodlám.“

Valdemar sklopil hlavu.

„Promiň, tati.“

Pan Matěj lehce kývl hlavou na znamení, že se nezlobí, a chvíli jedli mlčky.

„Kdybys chtěl, mohli bychom se o víkendu zajet do Zálesí podívat,“ navrhl posléze Valdemar.

Pan Matěj zavrtěl hlavou.

„Co bychom tam dělali? Není sezona, tak bychom se mohli nanejvýš projít parkem.“

„Třeba by ses potkal s tou svojí starou známou.“

„Když mě bude chtít vidět, tak mi vzkáže. Nechal jsem ji po slečně Štěpánce pozdravovat. Uvidí se prý o víkendu.“

Teprve po dalších několika desítkách vteřin mlčení se Valdemar ozval znovu.

„Mrzí tě to?“ zeptal se.

„Co by mě mělo mrzet?“

„Že naše rodina takové štěstí neměla. Že ses ty sám nemohl vrátit do svého rodiště a na svůj majetek.“

„Jistěže mrzí, ale s tím nic nenaděláš. I kdyby Glembowice ještě stály, nejsem si jist, jestli by se mi tam chtělo po těch letech znovu žít.“

Starý pán přestal jíst a zahleděl se do prázdna.

Glembowice bývalo půvabné a rozsáhlé sídlo s malebným okolím, ležící blízko nynější východní hranice Polska. Michorowští kolem paláce vybudovali nádherné zahrady s romantickými zákoutími, od zámku k řece se dalo sestoupit po několika terasách a na řece byly zbudovány malé přístavy pro loďky podobné benátským gondolám. Obora byla plná zvěře a v lesích k ní přilehlých se nacházel půvabný lovecký zámeček.

Když byl Matěj dítětem, vůbec si neuvědomoval, jak výjimečný život mu byl dán do vínku. Prohánět se chodbami paláce pro něj bylo naprostou samozřejmostí, stejně jako domácí učitelé, prázdninové cesty do ciziny a vědomí, že je příslušníkem sice již ne privilegované, ale každopádně velmi bohaté vrstvy.

Útěk, k němuž se jeho otec v devětatřicátém roce rozhodl, mu měl Matěj za zlé. Bylo mu tehdy šestnáct let a měl za to, že by otec neměl opouštět svoji zemi v těžké chvíli. Nebylo jednoduché mu vysvětlit, že na území zabraném Německem či jeho spojencem, Sovětským svazem, by jeho otec, známý svými antifašistickými i antikomunistickými postoji, a navíc někdejší šlechtic, dlouho naživu nezůstal.

A tak se Matěj najednou z glembowického paláce ocitl v nevelkém domě v jednom anglickém městečku poblíž Londýna. Rodiče jej co nejdříve zapsali do anglické školy. V Anglii složil maturitu a protože ho zajímala chemie, nechal se zapsat na studia v Oxfordu. Zároveň jej však lákala možnost aktivně se zapojit do války. Navzdory matčiným prosbám se tedy přihlásil k výcviku na nejbližší letecké základně RAF. Ve třiačtyřicátém roce byl každý zájemce vítán a vyškolen v co nejkratším možném čase. A tak netrvalo dlouho a Matěj vyrazil na svůj první samostatný let.

Shodou okolností u téže letky působil jeho příbuzný z Československa, Adam. Původně tam sloužil i Adamův starší bratr, jenže ten rok předtím padl. Tatínek obou chlapců byl bratranec Matějovy matky a obě rodiny se stýkaly tak dlouho, kam až sahala Matějova paměť. Chlapci trávili část prázdnin v Glembowicích a Matěj zase navštěvoval dům jejich rodičů v Brně.

Tato příbuznost nakonec rozhodla o tom, že se Matěj octl v Brně. Ale došlo k tomu až o mnoho let později.

Matějovi rodiče, zdrceni faktem, že celé jejich glembowické panství bylo zničeno těžkým bombardováním, se po válce usadili v Rakousku, samozřejmě mimo ruskou okupační zónu. Svoji roli zde hrály také další historické okolnosti: znárodňování a kolektivizace zemědělství v Polsku, a navíc i fakt, že jméno Valdemar Michorowski figurovalo jako nežádoucí nejen na seznamech fašistů, ale i na seznamech příznivců stalinského režimu, kteří měli v Polsku rozhodující slovo. Matějův otec se tedy smířil s nevyhnutelným a zakoupil nedaleko Salcburku poměrně velkou usedlost, jíž dal z nostalgie jméno Glembowka.

Matěj vystudoval chemii v Anglii a poté, co několik let cestoval, rozhodl se zůstat v Londýně. Osud s ním však měl zjevně jiné plány. Při jednom letním pobytu u rodičů na Glembowce padla Matěji do oka milá a veselá dívčina Irma, která na sousedním statku trávila prázdniny. Byla z toho velká láska a Matěj pod jejím vlivem změnil své úmysly a místo v Londýně se usadil v Rakousku. Svatbu měli v pětapadesátém roce, krátce předtím, než Rakousko opustila veškerá okupační vojska včetně těch sovětských. Mohli se tedy usadit ve Vídni. Přibližně rok po svatbě se jim narodila dcera, kterou pojmenovali po Matějově matce Anna.

Ve Vídni se Matěj pustil do podnikání. V začátcích mu pomohl jeho otec, který před válkou investoval velkou část svého kapitálu v západní Evropě i ve Spojených státech, a tak o něj nejenže nepřišel, nýbrž se jeho investice mnohdy ještě několikanásobně zhodnotily. Matěji se však brzy začalo dařit tak, že mohl otci jeho půjčku vrátit. Oborem, v němž tak dobře uspěl, byl rychle se rozvíjející farmaceutický průmysl. Brzy koupil ve Vídni honosný dům a s manželkou a dcerou vedl spokojený život, který kalil jen jeden drobný problém. Kvůli Irminým poporodním komplikacím se nedalo očekávat, že by se jim podařilo přivést na svět mužského dědice jména Michorowski. S tímhle faktem si však nedělal těžkou hlavu ani on, ba ani jeho rodiče. Svoji vnučku velice milovali a byli šťastní, když trávila léto a víkendy u nich na Glembowce.

V šedesátém třetím roce velmi brzy po sobě zemřela Matěji nejprve matka, pak i otec. Otci v té době bylo devadesát jedna let. Čím byl starší, tím více vzpomínal na své Glembowice. Nesnažil se však hledat o současné existenci svého bývalého panství nějaké informace. Věděl, že pro klid své duše musí v sobě tuto svoji životní etapu navždy uzavřít.

Možná se touhle zásadou měl řídit i Matěj, jenže jeho zvědavost byla silnější.

V devadesátém pátém roce se Matěj do Glembowic vypravil. Tou dobou měl již dávno novou rodinu, neboť svou první ženu i dcerku ztratil velmi brzy po odchodu rodičů. Oba synové i jeho žena tehdy trvali na tom, že jej doprovodí, a tak nakonec vyrazili všichni čtyři. Cestovali autem přes značnou část Polska, již Matěj neznal. Teprve několik kilometrů od bývalých Glembowic na Matěje dýchl tak silný pocit návratu ke svým kořenům, až jej zaplavil stesk smíšený s dojetím. A to i přesto, že ačkoliv mu mnohé místní názvy byly známé, samotnou krajinu téměř nepoznával. Když přijeli do městečka, které stávalo na jejich pozemcích a v němž se soustřeďovala veškerá výroba, kterou jeho otec provozoval, našel zde jen omšelý pozůstatek jedné z továrních hal, neboť ostatní byly už za války vybombardovány, zato z otcových zemědělských budov nepoznal ani jedinou. Tento neutěšený pohled byl ovšem pouhou předehrou k tomu, co následovalo později, když Matějův elegantní vůz horko těžko zdolal značně rozbitou cestu k rodnému zámku. Naskytl se mu pohled, jejž si ani přes to, co o osudu svého rodiště věděl, dříve vůbec nedovedl představit. Namísto honosného sídla, jež bylo svého času přirovnáváno k Versailles, našel pouhé rozvaliny zarostlé plevelem, z nichž tu a tam vykukovaly zbytky opracovaných kamenů.

Když se ještě předtím zastavili v místním hostinci a dali se do řeči s jeho majitelem a několika přítomnými hosty, jen si potvrdili to, co již věděli. Za války Glembowice obsadili nejprve ruští vojáci, později němečtí a na sklonku války byl zámek spolu s továrnami vybombardován a vypálen. Ruiny, které ze zámku zbyly, se staly pro okolní obyvatele vítaným zdrojem stavebního materiálu. Občas se někomu povedl obzvlášť skvělý úlovek v podobě sloupu z balustrády nebo dokonce sochy či kusu plastické výzdoby fasády. Sám hospodský se chlubil kamennou šiškou, zdobící dříve zámeckou bránu, jež nyní trůnila na jeho krbové římse.

„Jediným, co se z panství dochovalo, je lovecký zámeček, který stál dříve v lese pár kilometrů odtud,“ poskytl jim hospodský další informaci. „Ale ten les už je vykácený. Zámeček nedávno koupil jeden zazobanec z Varšavy a vozí si tam kumpány a štětky na svoje chlastací večírky.“

Zklamaný Matěj se k zámečku vydávat nechtěl a stejně tak už ani nechtěl vědět, co se stalo s druhým otcovým panstvím ve Slodkowicích, kde kdysi bydlela jeho teta Lucie se strýcem Bohdanem. Tamní zámek byl vypálen už za první světové války a jeho otec jej spolu se strýcem nově postavil. Ani tato novostavba, jak rovněž věděl, však druhou světovou válku nepřežila.

Matěj chtěl nejprve zavelet k rychlému odjezdu směrem k domovu, ale pak jej přesto přemohla zvědavost, v jakém stavu se nachází nedaleké Obronné, někdejší sídlo jeho prababičky Podhorecké, v němž se narodila jeho babička. Obě tyto ženy Matěj samozřejmě nepamatoval. Prababička zemřela, když mu byl jeden rok, a babička dokonce už v době, kdy byly jeho otci teprve tři roky. Ale pamatoval si prababiččinu snachu, vdovu po prastrýci Františkovi, její dvě dcery a jejich syny, kteří byli ovšem starší než on.

Když se blížili k Obronnému, bylo jasné, že tohle sídlo potkal lepší osud než Glembowice. Cedule u silnice totiž zvaly: „Navštivte státní zámek Obronné!“

A tak jej navštívili. Byl to zvláštní pocit octnout se v budově, kde se kdysi pohyboval jako jeden z členů rozvětvené rodiny, v roli anonymního návštěvníka. Ačkoliv uspořádání místností znal, jejich vybavení bylo zcela změněno. Zjevně sem bylo dovezeno z jiných zámků, zatímco to původní někdo rozkradl nebo zničil. Jen občas mu byl některý obraz či drobnější kousek nábytku povědomý. Nejvíce jej ovšem zajímaly informace o historii zdejšího rodu. Sliboval si od nich, že se něco dozví o svých přeživších příbuzných. To se však nestalo. Za války byli majitelé ze zámku vyhnáni sovětskými okupanty a po válce se sem už nikdo z rodiny nevrátil. Bylo známo, že nejstarší vnuk majitelky a původní dědic zdejšího panství Januš zahynul v koncentračním táboře.

„Bože,“ vydechl tehdy pan Matěj. „Januše si pamatuju velice dobře. Pár měsíců předtím, než jsme odjížděli z Glembowic, tady slavil třicátiny a zanedlouho se chystal oženit. Pak se k nám ještě doneslo, že svatbu odložil, když v září roku třicet devět padl při napadení Polska Němci jeho mladší bratr Kryštof.“

Po prohlídce zašel za průvodkyní.

„Opravdu nejsou žádné informace o potomcích zdejší rodiny?“ zajímal se.

Dívka zavrtěla hlavou.

„Poslední majitelka, paní Bakowská, dožila tady ve vsi a zemřela v roce čtyřicet. Bylo jí pětasedmdesát. Byla dvojnásobná vdova a z prvního manželství měla dvě dcery a čtyři vnuky. Nejstarší vnuk zahynul v Osvětimi, druhý nejstarší padl už v devětatřicátém. O těch dvou zbylých se nic neví, ale nejspíš odešli do ciziny. Každopádně se o zámek dodneška nikdo nepřihlásil.“

„A co ony dvě dcery?“

„Starší z nich zůstala s matkou v jednom zdejším domku až do její smrti, pak odešla. Ta druhá měla za muže knížete Wizemberga, který žil v západním Polsku, a neví se, kam se poděla. Jejich panství bylo ve válce zničeno.“

Bylo evidentní, že dívka se tak snaží poskytnout mu uspokojivé informace hlavně díky Valdemarovi, jenž po ní vrhal pohledy plné zájmu. Matěj si toho byl vědom a byl odhodlán vytěžit z její ochoty co nejvíc.

„Imponují mi vaše vědomosti, slečno,“ zalichotil jí. „Je vidět, že jste jen nenabiflovala prohlídku, ale že vás historie opravdu zajímá.“

„Studuji historii na univerzitě,“ sdělila mu dívka s potěšenými rozpaky. „Tohle průvodcování je jenom brigáda.“

„Dalo by se nějak zařídit,“ zeptal se pan Matěj posléze, „abychom byli informováni, kdyby se někdo z rodiny objevil? Jsem totiž jejich příbuzný. Matěj Michorowski.“

Dívka zrudla ještě víc.

„Michorowski z Glembowic?“ vypravila ze sebe.

„Přesně tak. Majorátní pán bez majorátu,“ dodal pobaveně. „A tohle je má žena z českého rodu Bukůvků a mí synové, pomyslný dědic majorátu Valdemar a jeho bratr Karel. Jak vidím, historii zdejšího kraje ovládáte opravdu výborně.“

Dívka byla natolik vyvedená z míry, že směrem k jeho Karle i k oběma mladým mužům, kteří na ni vrhali pohledy plné šarmu, málem udělala pukrle.

„To mě… opravdu mě moc těší,“ vydechla a hbitě dodala své jméno. „Když mi dáte na sebe kontakt, určitě se ozvu, pokud se dozvím něco víc.“

„Ozvěte se,“ přikývl pan Matěj, „budeme vám velice vděční.“

Nicméně dívka se nikdy neozvala. Buď žádné poznatky o rodině nezjistila, nebo se jí zkrátka nechtělo.

~

Ze vzpomínek jej probral dotek Valdemarovy ruky.

„Nic nejíš, tati,“ pokáral jej syn. Pan Matěj odstrčil talíř.

„Už jsem měl dost.“

„Nenech se rozlítostnit vzpomínkami,“ nabádal jej Valdemar. „Je mi jasné, co pro tebe Glembowice znamenaly. Ale na druhé straně, není lepší, když už neexistují, než kdyby je někdo nešetrně přestavěl nebo nechal zchátrat? Vzpomeň si na ten lovecký zámeček, jak to s ním dopadlo.“

Pan Matěj se usmál.

„Neboj se, nepropadám stařeckému sentimentu. Naopak, dospěl jsem dnes ohledně Glembowic k jednomu optimistickému závěru.“

„K jakému?“

„Že odtud byly mnohé cenné věci zjevně odvezeny ještě předtím, než celý zámek lehl popelem. Tudíž že existuje větší naděje na jejich vypátrání, než jsem si doposud myslel.“

„Máš pravdu. Jasně to vyplývá z existence onoho obrazu pověstné Štěpánky.“

„No právě. Ale teď už dost historie, ať se ze mne skutečně nestane sentimentální dědek. Četl jsi už dnešní noviny? Co říkáš na to poslední rozhodnutí naší slavné vlády?“

Vzápětí se oba dva pustili do živé debaty na politické téma.

3

Štěpánka stiskla tlačítko dálkového ovládání a dřevěná vrata, přesná replika těch, jež zde bývala už před stovkami let, před ní poslušně otevřela obě svá křídla. Když zajela do prostorné garáže, na první pohled jí bylo jasné, že bratrovo auto zde chybí. Než se stačila zamyslet nad tím, co jej takto večer odvedlo z domova, ve zpětném zrcátku se zableskla dvě světla a hned poté vedle ní zastavilo druhé vozidlo.

S bratrem se přivítala letmým, leč srdečným objetím.

„Zdar, sourozenče,“ pozdravila jej.

„Vítají, slečinko,“ oplatil jí. „Jak to, že jedeš tak pozdě?“ otázal se vzápětí.

„Totéž jsem se chtěla zeptat já tebe,“ opáčila vesele.

„Vezl jsem k vlaku jednu starou bábinku, co tu byla ubytovaná.“

„K vlaku?“ podivila se Štěpánka. „A takhle večer? Doufám, že odtud neprchala kvůli katastrofálním službám.“

„Kvůli čemu jinému? Stěžovala si, že voda v bazénu je moc mokrá a zmrzlina moc studená.“

Štěpánka se zasmála.

„A v jeskyních je moc zima,“ dodala. Marek opětoval její úsměv, ale pak zvážněl.

„Bohužel jí telefonovali, že umřel někdo z rodiny, tak chudák neměla stání,“ objasnil.

„A jejda. Kam až cestovala?“

„Do Pardubic a tam ji někdo vyzvedne. Zajímavá babča. Škoda, že tu nezůstala až do neděle, jak měla původně v plánu. Myslel jsem si, že vás seznámím. Byla to paní profesorka ve výslužbě a byla zapálená do jeskyní a do historie. Málem všechny večery proklábosila s naší bábinkou.“

„Proč sem přijela takhle mimo sezonu?“

„Hádám, že kvůli mimosezonní ceně. Tu ovšem neplatila sama. Zdejší pobyt jí darovali její příbuzní. Ale ona sama tvrdila, že si právě tenhle termín zvolila kvůli tomu, že v jeskyních nejsou touhle dobou na prohlídkách takové davy.“

„Jak se k nim dopravovala, když neměla auto?“

„Autobusama a zbytek pěšky. Byla náramně sportovní. Každý den nazula pohory, na záda hodila baťůžek, který pamatoval císaře Franze Josefa, a tradá do světa. Podezírám ji, že večer pak líčila babičce každý krápník zvlášť, ale té to kupodivu nevadilo. Pokaždé za ní přišla na večeři, najedla se s ní a pak si ji odvlekla do svého bytu. Jednou jí dokonce poskytla soukromou prohlídku zámku. To byla taky story. Naše milá bábinka se totiž domnívala, že k návštěvě expozice postačí staré dobré klíče. Naprosto přitom ignorovala jistou drobnost, a tou je náš důmyslný bezpečnostní systém. Takže spustila alarm hned v hodovní síni a já jsem musel rychle volat policajtům, ať odvolají poplach a hbitě vysednou ze svých nastartovaných antonů.“

Štěpánka vyprskla smíchy, pak popadla svoji tašku, zabouchla kufr a následovala bratra ke schodišti. Podkrovní chodbou se dostali rovnou do soukromé části prvního patra zámku.

„Stavíš se?“ zval ji bratr.

Štěpánka zavrtěla hlavou.

„Až zítra. Jarmilu pozdravuj, děti radši ne, nebo je rozdivočíš před spaním a Jarča tě přetrhne.“

„Tak se zatím měj,“ rozloučil se s ní Marek krátce a chodbou zamířil ke svému bytu, zatímco Štěpánka se vydala o patro výš. Klíčem si otevřela vstupní dveře a hned v hale hlasitě zavolala:

„Haló, kde jste kdo? Vetřelec v předsíni!“

„No konečně! Už jsem o tebe měla strach,“ zazněl vzápětí mámin hlas. Hned za mámou se z obývacího pokoje vynořil i táta. Přivítání proběhlo jako obvykle srdečně a jen co se navzájem ujistili o tom, že v jejich životech nedošlo k žádné převratné změně, Štěpánka si odkráčela vybalit tašku do svého pokoje.

Když dostali tento zámek a další budovy v restituci, Štěpánce bylo jedenáct let. Vše, co obdrželi, bylo téměř v ruinách a rodina se dlouho radila, jak s nově nabytým majetkem naložit. Nakonec vše vsadili na jednu kartu. Ostatní nemovitosti prodali a tím získali prostředky na obnovu zámku. Přispěl také ústav památkové péče, jenž na oplátku získal možnost provozovat zde muzeum a expozici za symbolické nájemné.

Zámecké budovy byly postaveny do tvaru obdélníka, jehož delší strany byly tvořeny přízemními hospodářskými staveními s vysokými klenutými stropy. Hlavní zámecká budova byla dvoupatrová a tvořila kratší stranu obdélníka. Naproti ní onen obdélník uzavírala nízká zeď s masivním plotem z tepaného železa, doplněná několika sloupy, vymezujícími velkorysý vjezd a dvě brány pro pěší, symetricky umístěné vedle něj.

V době, kdy rodina zámek převzala, zde však místo obou hospodářských stavení ležely jen ruiny, brána, zídka i plot byly pobořené, vnitřní dvůr připomínal smetiště a prales zároveň a v zámecké budově nezbylo nic, co by se ještě dalo vytrhat, ulomit nebo rozbít.

Babičce bylo tehdy šedesát osm let a pohled na dům, v němž prožila nejkrásnější období svého života, tedy první necelé dva roky svého manželství, ji sklíčil natolik, že neměla sebemenší chuť pokoušet se vzkřísit jeho zašlou slávu. Štěpánčin bratr Marek, tehdy osmnáctiletý, když uviděl zámek prvně, ohrnul jenom ret a pronesl: „Hodit granát a zdrhat.“

Jenže jejich otec neviděl ruiny, neviděl zatékající střechu a neviděl všudypřítomný plevel a náletová křoviska. Přimhouřil oči a viděl Zálesí takové, jak je znal z fotografií z dob jeho největšího rozkvětu. Najal tedy architekty a rozjel „akci století“, jak ji žertem nazval.

Zcela pobořené hospodářské budovy se nakonec ukázaly jako výhoda. Kdyby totiž ještě stály, bylo by zapotřebí zachovat veškeré původní zdi a klenby, jež by mohly být na překážku nové funkci, která byla stavbě přisouzena. Takto se mohlo vnitřní uspořádání uzpůsobit požadavkům moderní doby a napodobil se pouze jejich někdejší vnější vzhled. V jednom křídle vznikl hotel, jehož společenské části a kuchyně se nacházely v přízemí, zatímco veškerá ubytovací kapacita byla soustředěna v podkroví s mansardovou střechou. Do sklepa byla situována posilovna s barem a dvěma drahami pro bowling.

Ze sklepa vedla chodba do protilehlého křídla, kde byl bazén s potřebným příslušenstvím, garáže a stáj pro koně. Chodba byla zakopána do země, takže nijak nenarušovala vzhled vnitřního dvora osázeného trávníky a květinami. Hoteloví hosté se tak mohli dostat do bazénu, aniž by přitom opustili budovu.

Hotelové křídlo nebylo se zámkem nijak propojeno, ale podkrovím protilehlého křídla vedla soukromá spojovací chodba, z níž se dalo sestoupit do garáží a do soukromých šaten přiléhajících k bazénu. V zámku chodba ústila do boční chodbičky ležící přibližně na úrovni prvního patra. Rozdílnost obou výšek byla vyřešena několika schody.

Celé přízemí a větší část prvního patra hlavní budovy zaujímalo muzeum spolu s několika velkými místnostmi, jimiž vedla prohlídková trasa. V přízemí se navíc nacházela obřadní síň, kde se téměř každou sobotu konala alespoň jedna svatba. V druhé části prvního patra byl vybudován prostorný byt a celé druhé patro zaujímaly další dva byty a několik soukromých společenských místností určených pro rodinu.

Trvalo ovšem hodně dlouho, než se zámek vyloupl do současné podoby. Ale jakmile byl připraven plnit všechny své nové funkce, bylo evidentní, že není možné řídit jeho provoz z Brna. Rodina se proto přestěhovala do Zálesí. Tedy alespoň částečně. Marek právě studoval vysokou školu a nechtělo se mu dojíždět, proto zůstal ve starém bytě. Z Brna se nechtělo ani Štěpánce, která navštěvovala osmileté gymnázium a kromě toho byla zapálená do nepříliš rozšířené sportovní disciplíny, jíž byla lukostřelba. S pubertální rozhodností prohlásila, že se v žádném Zápecí zahrabat nemíní a že nemíní ani změnit školu, ani skončit s lukostřelbou, a pokud to po ní budou chtít, tak se vším sekne a půjde bydlet do squatu. Ne že by téhle premiantce někdo věřil, že by byla schopna své hrozby uskutečnit, ale nakonec bylo přece jen rozhodnuto, že zůstane v Brně pod bratrovým dozorem. Její o sedm let starší sourozenec sice touto svojí novou rolí příliš nadšen nebyl, ale Štěpánka to s ním odjakživa uměla, a tak pro ni nebylo nic těžkého jej přemluvit k souhlasu.

K Zálesí si oba sourozenci nacházeli cestičku jen pozvolna. Štěpánku sem vábila především přítomnost její babičky, která obývala jeden ze dvou bytů ve druhém patře zámku. Odjakživa je pojil jakýsi výlučný vztah, který pramenil z jejich vzájemné podobnosti, ať už fyzické, nebo povahové. Ostatně i na studia historie se dala Štěpánka díky babičce. Babička byla pro historii zapálená už dávno. Měla v malíčku nejen minulost svého rodu, ale podařilo se jí také znovu sestavit ztracený rodokmen rodiny Záleských, do níž se přivdala. A nejen rodokmen. Na základě vyprávění svého tchána i tchýně, s nimiž po dlouhá léta sdílela společné bydlení v pavlačovém bytě, kam je ze Zálesí odstěhovali, sepsala spoustu zajímavých rodinných historek. Přidala k nim i ty, jež si pamatovala z vyprávění své matky, obou babiček i dědečka Rudeckého. Vítaným zdrojem informací pro ni byl posléze také deník její matky, který podědila po její smrti. Štěpánka poté, co se naučila polsky, mnohokrát loudila, aby jí babička dala deník své matky přečíst, ale stará paní trvala na tom, že jej dostane až po její smrti. Občas jí však přece jen z jeho obsahu něco prozradila.

Dalším lákadlem se pro Štěpánku stala střelnice. Její otec se totiž snažil nabízet svým hostům pro zpestření jejich pobytu co nejvíce aktivit. Bazén, posilovna a bowling byly zbudovány hned na začátku. K nim už za provozu přidal dva venkovní tenisové kurty a zahradní altán s prostorem pro grilování. Posléze přibyla možnost vypůjčit si k projížďkám po okolí horská kola. Na myšlenku zřídit střelnici pro lukostřelbu jej vlastně přivedl Marek. Ačkoliv se nejprve zdálo, že Marka Zálesí nebude vůbec zajímat, jak pokračovala jeho ekonomická studia, čím dál jasněji si uvědomoval, jaké možnosti takovéto špičkové ubytovací a školicí zařízení skýtá. K otcově nemalé radosti se začal pozvolna seznamovat s provozem celého areálu, a nejen to. O prázdninách vyjížděl na cesty, které měly za cíl seznámit se s podobnými místy v zahraničí. Výuka lukostřelby byla tedy Markovým nápadem. V její prospěch navíc hovořil fakt, že Štěpánka se tímto sportem zabývala.

„Kdybychom v parku chtěli postavit střelnici, vzala by sis její stavbu a pak i provoz na starost?“ zeptali se jí jednoho dne otec s bratrem. Štěpánce bylo tehdy necelých sedmnáct a vidina takové důležité funkce jí náramně zalichotila. O příštích prázdninách už střelnice stála a Štěpánka si na ní odbyla svůj instruktorský křest.

Od té doby byla starost o každou skupinku, která si hodinu výuky nebo třeba také celé lukostřelecké odpoledne spojené s pohoštěním objednala, plně v její kompetenci. Někdy kvůli tomu musela dojíždět z Brna i ve všední den, a tak se jevilo jako praktické, aby už od osmnácti let měla k dispozici auto.

Na vysoké škole si k lukostřelbě, jež si vyžadovala její přítomnost zhruba jednou týdně, přibrala ještě další disciplínu, a sice výuku jezdectví.

Se stájemi se v areálu počítalo už od jeho výstavby, ale několik prvních let zely prostory k tomu určené prázdnotou. Rovněž část pozemku poblíž stájí určená pro venkovní výběh zatím svůj účel neplnila. Teprve až bylo otci jasné, že se podnikání slibně rozbíhá, sehnal odborníka a s jeho pomocí zakoupil několik sice ne špičkových, ale ještě pořád schopných jezdeckých koní. K nim najal potřebný personál a svoji nabídku aktivit v rámci zámeckého pobytu tak mohl rozšířit o další lákavou možnost.

Sotva se Štěpánka na koně posadila prvně, šéf stájí, vysloužilý jezdec pan Moravec, se na ni jedním očkem podíval a posléze utrousil:

„Ta se na koni narodila.“

Měl pravdu. Štěpánka se naučila jezdit velice rychle a jezdectví ji nesmírně bavilo. Nebylo tedy divu, když do roka a do dne už prvně zaskakovala za pana Moravce při výuce začátečníků.

Nakonec to z nich obou byl však Marek, koho Zálesí pohltilo naplno. Aniž by si byl plně vědom, jak k tomu došlo, bylo jemu i jeho otci už v posledním ročníku jeho vysokoškolských studií naprosto jasné, že jiné zaměstnání si hledat nebude a zapojí se do rodinného podniku. A protože i přes jeho mladý věk bylo patrné, že je silnou osobností, která si umí získat autoritu, ujal se dokonce té nejméně vděčné úlohy a vzal si dohled nad kuchyní, restaurací a několika sály pronajímanými jako školicí místnosti či společenské salonky. Otci zůstala funkce správce budov a jeho odpovědností bylo, aby neteklo do střechy a neprosakoval bazén a aby fungovalo vše technické od klimatizace až po poslední žárovku. Matčinou starostí byl úklid, jak v zámku, tak i v hotelových pokojích. Na povel měla četu pokojských a uklízeček a velela jim sice vlídnou, ale pevnou rukou.

Když bylo Markovi třicet let a stále se neženil, začali si rodiče vyčítat, že ho zřejmě příliš zapřáhli do práce. Je sice hezké, že jej tato činnost uspokojuje, ale kam se poděl jeho soukromý život?

„Času dost,“ odbýval je bohorovně.

Nakonec mu osud dopravil tu pravou přímo pod nos. Jarmila Baštová zavítala do Zálesí spolu s ostatními zaměstnanci jedné brněnské firmy, která zde pořádala akci zaměřenou na školení nižších manažerů. Spolu s kolegy absolvovala obvyklý program částečně sestávající z psychohrátek, odehrávajících se v jednom z hotelových společenských sálků, a částečně z venkovních aktivit, při nichž byly využity snad všechny možnosti, jež zdejší areál nabízel. Přesto její pozornost více než krásy areálu, zajímavost sportovních disciplín či snaživí kolegové přitahoval místní mladý a nadmíru pohledný pan vedoucí. Stejně pilně, jako pokukovala Jarmila po Markovi, pokukoval také on po ní. O dva roky později se z toho pokukování narodil první syn Honzík, a to takovou rychlostí, že oba dva jen taktak stihli svatbu. Čerstvá rodinka se usadila v bytě v prvním patře zámku a dva roky po narození Honzíka se rozrostla o holčičku Karolínku.

Štěpánka musela uznat, že švagrovou jí Marek vybral skvěle. Nebyla to žádná městská fiflena, která by se v Zálesí nudila, a navíc byla inteligentní a měla smysl pro humor. Ačkoli měla na starosti dvě malé děti, poznenáhlu se i ona zapojila do práce, jíž je v takovém areálu vždycky dost. Protože vystudovala zahradní architekturu, přímo se nabízelo, aby se ujala péče o veškerou místní zeleň, což učinila s radostí. Jejím nejnovějším záměrem nyní bylo vybudovat v odlehlejší části parku přírodní amfiteátr, kde by se mohly konat koncerty a divadelní představení.

„Cože?!“ vykřikl Marek, když se mu s tou myšlenkou svěřila prvně. „Chceš snad, aby se tady scházeli nějací šílenci na technopárty, dělali bugr, celé okolí zasvinili odpadky a stříkačkami a nakonec to tady zdemolovali?“

„Brzdi,“ zasmála se Jarmila. „Bude snad na nás, na jaké akce to tam pronajmeme, ne? Počítala jsem spíš s nějakým folkem nebo country. Zřídit tam stánek s buřtama a přivézt pár kadibudek a kontejnerů na odpadky snad není tak organizačně náročné. Dá se tam vyhradit i provizorní parkoviště.“

„Musíš tam mít dostatečný přívod elektriky, na to nezapomínej.“

„To nebude problém. Osvětlení je vedené celým parkem, tudíž jsou v zemi minikolektory.“

„Co voda? Musí tam být nějaký zdroj vody.“

„Proč? Stánek bude prodávat balenou, nádobí se mýt nebude, protože se nápoje budou čepovat do plastových kelímků, a TOIky vodu nepotřebují, mají svoji.“

„A co ubytování? Koncert skončí v noci. Kam se pak lidi uloží? Budou nám nocovat pod smrčkama a podělají nám celý park.“

„Ve Sloupě je přece tábořiště a rekreační středisko. Ty dva kiláky snad nikoho neodradí, ne?“

„Střízlivé určitě ne, ale těch bude poskrovnu.“

„Víš co, ty ekonome?“ zakončila debatu Jarmila. „Vem si kalkulačku a propočítej, kolik by nám to mohlo ročně vynést. Pak teprve uvidíme, jestli se do toho pouštět, nebo ne. A nezapomeň přitom zakalkulovat fakt, že řádka těch mlaďochů, co mají dneska hluboko do kapsy, si na nás vzpomene za pár let, až budou chtít někam vyvézt svoji firmu nebo až se budou ženit.“

Nakonec to byla právě Štěpánka, kdo se nejvíc držel stranou. Po skončení vysoké školy zůstala nadále bydlet v Brně a do Zálesí jezdila jen na rodinné návštěvy nebo na lukostřelecké či jezdecké akce, které se ovšem konaly pouze od jara do podzimu. Tenhle její víkendový pobyt bude tedy čistě soukromý.

Jen co se vybalila v pokoji, který měla k dispozici výhradně pro sebe i přesto, že zde nikdy nestrávila víc než čtrnáct dnů v kuse, zašla za rodiči do obývacího pokoje. Jakmile vešla a usadila se do křesla, otec namířil ovladač na televizi a nekompromisně ji umlčel.

„Večeřelas?“ položila jí máma obvyklou otázku.

„Než jsem jela, něco jsem si vzala.“

„Jak to, že jsi přijela tak pozdě?“

„Nějak jsem se nemohla odtrhnout od práce. Mám jednu moc zajímavou zakázku.“

„Copak? Nějaká známá osobnost?“

„To ne,“ zasmála se Štěpánka. „Známá osobnost by byla spíš pohroma. Vzpomeňte si na tu hereckou hvězdu, která se urazila, když jsem ji ujistila, že mezi předky nemá nikoho honosnějšího než rolníky, podruhy a jednoho kováře.“

„Čím je tedy ta práce tak zajímavá?“

Štěpánka jim krátce povyprávěla o Michorowských.

„To je úžasné,“ vydechla máma. „Tohle až povíš babičce, bude z toho celá pryč.“

„Taky si myslím. Hrozně mě udivilo, že o honech v Glembowicích se babička nikdy nezmínila.“

„To je opravdu zvláštní. Když jí bylo čtrnáct let, nemohla na takovou událost přece jen tak zapomenout.“

„Každopádně jsem zvědavá, co na mé novinky řekne,“ uzavřela Štěpánka. Posléze se rozpředla debata o tom, co kdo nového prožil, co slyšel, co přečetl, a máma se zakrátko dostala ke svému oblíbenému tématu, jímž byli její dva vnoučkové.

„Honzík mi dneska koukal přes rameno, když jsem si brala na recepci noviny,“ vyprávěla. „Pak mu padl zrak na jejich přední stranu a povídá: ‚Babi, co je to obec roku?‘ A já se mrknu na noviny a tam byl vážně titulek, kde se psalo o obci roku.“

„No ne, to je šikulka,“ vyjádřila povinný úžas Štěpánka, jíž se s faktem, že Honzík umí číst, chlubila Jarmila už asi před měsícem.

„Mě zase v pondělí šokovala Karolínka,“ přisadil si hrdý dědeček. „Ukazoval jsem jí jeden obrázek v časopise a povídám: ‚Podívej, Karolínko, kočička.‘ Načež dítě na mě kouklo s naprostým despektem a dělo: ‚Prosím tě, dědo, to je puma.‘ Já mrknu na titulek, a fakt. Ani jaguár, ani leopard, ani rys, ale vážně to byla puma. Chápete, jak to mohla vědět? Ve čtyřech letech?“

Štěpánka vyprskla smíchy a smála se tak srdečně, až to bylo podezřelé. Táta na ni chvíli podmračeně hleděl a pak s hraným znechucením pronesl: „Aha, tak jak to bylo?“

„Normálně,“ vyložila Štěpánka. „Minulý víkend mi ukazovala kočičku a já jsem ji poučila, že je to puma, protože jsem si to přečetla v titulku. To slovo ji zaujalo, tak si ho několikrát zopakovala.“

„Zase jedna iluze v háji,“ zvolal otec. „A já si myslel, jak mám geniální vnučku!“

Ještě chvíli se uvolněně bavili na nejrůznější témata, ale pak se Štěpánka pomalu zvedla.

„Zaskočím se pozdravit s bábinkou,“ oznámila.

„Jen běž, bude nadšená,“ ujistila ji máma. „Měla sice teď docela společensky rušný týden, ale tebe vidí vždycky ráda.“

„Jo, slyšela jsem,“ zasmála se Štěpánka. „Skámošila se prý s nějakou nadšenou turistkou, která musela bohužel předčasně odjet.“

„No teda, ty máš ale podrobné informace,“ žasl táta.

„Potkala jsem v garáži Marka,“ vyložila Štěpánka pobaveně a po chvíli si to už rázovala zámeckou chodbou k babiččinu bytu.

Na to, že se ani po několikerém zazvonění neozvou za dveřmi babiččiny šouravé kroky, už byli dávno zvyklí. Babička si dávala televizi hodně nahlas a jemný zvoneček se tudíž prosadil jen málokdy. Proto měli všichni členové rodiny povoleno otevřít si klíčem, což nyní Štěpánka také učinila. Když se blížila k obývacímu pokoji, k jejím uším dolehl hlas televizního moderátora. Usmála se a hlasitě zaklepala na dveře. Když se babička neozvala, její úsměv se ještě rozšířil. Bábinka to dnes zalomila už při zprávách. Tudíž si Štěpánka své novinky nechá na zítra a nyní jen zkontroluje, jestli si babička přes nohy přehodila svoji oblíbenou deku.

Babička spala v křesle s hlavou na stranu a ačkoliv na tom pohledu nebylo nic neobvyklého, Štěpánčinou hlavou bůhvíproč projelo prapodivné hrozivé tušení. Váhavě vešla dovnitř a přiblížila se ke křeslu.

„Babičko,“ řekla polohlasem, ale stařenka se ani nepohnula. „Babi,“ zvolala hlasitěji, pak se ke staré ženě sklonila a jemně se dotkla jejího spánku. V té chvíli ucukla. Babiččina tvář byla ledová.

„Babi!“

V tom výkřiku už byla nezvratná jistota.

~

„Copak jste dnes tak zamlklá, slečno Štěpánko?“ zeptal se pan Matěj, když si Štěpánka po více než hodině usilovné práce udělala malinkou pauzičku na doušek čaje, jejž jí pan Matěj přinesl záhy po jejím příchodu a jenž tedy již dávno vystydl.

Jako by čekaly jen na tenhle dotaz, Štěpánce se najednou začaly řinout z očí slzy. Rychle vytáhla z batůžku čistý kapesník a snažila se je co nejdříve sprovodit ze světa.

„Můj ty bože,“ vydechl pan Matěj, „stalo se vám něco zlého?“

Štěpánka se silou vůle opanovala, ale namísto vysvětlení jen němě kývla hlavou. Teprve po dalším doušku čaje a dvou třech minutách usilovné snahy dostat své emoce pod kontrolu se zhluboka nadechla a tiše řekla:

„Těžko se mi o tom mluví, pane Michorowski. Moje babička… v pátek večer…“

„Ach ne,“ hlesl pan Matěj. „To není možné! Hovoříte o té babičce, kterou jsem znal?“

Štěpánka znovu němě kývla.

Posléze mezi nimi zavládlo dlouhé mlčení, které jako první prolomila Štěpánka zdánlivě střízlivým hlasem.

„Byla to blesková mrtvička. Podle slov doktora si nikdo nemůže přát lepší odchod z tohoto světa než právě tenhle.“

„Ale,“ zaprotestoval pan Matěj, „chtěl jsem s ní ještě mluvit. Chtěl jsem se dozvědět, jaký život žila, co za těch více než sedmdesát let, co jsme se neviděli, prožila, chtěl jsem zjistit, jestli byla šťastná a s jakými pocity si vzpomíná na naše poslední setkání! Co je tohle za schválnost osudu, že mi v tom zabránil jen pár dnů poté, co jsem zjistil, že tohle setkání mám na dosah ruky? Slečno Štěpánko, nechci zbytečně setrvávat u tématu pro vás tak bolestného, ale řekněte mi prosím jednu věc. Došlo k tomu poté, co jste jí vyprávěla o našem setkání, anebo ještě předtím?“

„Právě jsem jí o něm šla povědět,“ informovala jej Štěpánka. „A tak… tak jsem ji našla. Myslela jsem, že v tom svém pohodlném ušáku spí. Vypadala tak klidně a vyrovnaně…“

Pan Matěj si schoval tvář do dlaní a opět mezi nimi na dlouhou dobu zavládlo mlčení.

Štěpánka se ale záhy vrátila ke své práci. S pravidelností výkonného stroje začala znovu krmit skener fotografiemi a dokumenty z připravené hromádky.

„Nepotřebujete něco zařídit?“ ozval se posléze pan Matěj. „Kdybyste chtěla práci na pár dnů přerušit, nebudu mít žádné námitky.“

Štěpánka zavrtěla hlavou.

„Pohřeb zařizují moji rodiče. Nemám důvod přerušit práci. Ba naopak…“

Odmlčela se a ani se nepokoušela najít slova, jimiž by vysvětlila, že takto se cítí být babičce o něco blíž. Babička vždycky velice milovala historii a ráda se probírala starými fotografiemi a rodinnými dokumenty. Štěpánka měla nyní pocit, jako by jí při téhle činnosti babička nahlížela přes rameno.

„Už víte datum?“ zeptal se pan Matěj krátce.

„Zatím ne, pane Michorowski. Ale jestli vás napadlo, že byste se tam měl ze slušnosti ukázat, tak vás musím ujistit, že to rozhodně není nutné. Nikdo od vás nic takového nemůže očekávat, obzvlášť ne v téhle roční době. Ostatně znali jste se málo a vlastně jste se viděli naposled ještě jako děti.“

„Přesto vás prosím, až budete znát datum, hodinu a místo, abyste mi dala vědět,“ promluvil pan Matěj a v jeho hlase byla patrná stopa jeho dřívější nezpochybnitelné autority.

„Místo je jasné, pane Michorowski. Babička byla věřící, proto nepřipadá v úvahu nic jiného než sloupský kostel. Naše zámecká kaple je bohužel od padesátých let odsvěcená.“

„I vy jste věřící?“ zajímal se pan Matěj. „Tedy smím-li mít tu troufalost ptát se,“ dodal.

Štěpánka k němu zvedla pohled.

„Ne v tom běžném slova smyslu,“ přiznala posléze. „Na žádné bohoslužby a obřady nechodím, ale přesto můj pohled na svět není jen čistě materialistický. Ale tohle se vaší generaci těžko vysvětluje…“

„Naopak, slečno Štěpánko!“ zvolal pan Matěj. „Ani nevíte, jak vám rozumím. A zřejmě byste se divila, rozuměl by vám i můj otec, který se narodil v předminulém století. Ne snad že by byl ateistou. Dokonce se mi jednou přiznal, že také on nacházel v těžkých životních údobích v modlitbě jistou útěchu, ale obecně by se dalo říci, že jeho analytické myšlení se instituci, jež s ním byla v přímém rozporu, dost značně vzpouzelo. A to jsem od něj převzal já, samozřejmě k velké nelibosti mojí maminky, a ode mne oba synové, a opět k nelibosti jejich matky.“

„Tak to mne překvapujete,“ odtušila Štěpánka, ale dané téma dále nerozváděla. Namísto toho sklopila zrak k fotografii, kterou právě držela v ruce.

„Tohle je zrovna váš otec, že?“ pronesla téměř s jistotou. Onu výraznou tvář už se naučila rozeznávat i na hodně malých skupinových fotografiích.

„Správně,“ přitakal pan Matěj. „Vedle něj stojí moje maminka a za každou cenu se snaží předstírat, že její břicho má normální velikost. Tehdy nebylo běžné, aby se fotografovaly ženy čekající přírůstek do rodiny. Myslím, že se tenkrát na otce zlobila, že ji k tomu fotografování přemluvil.“

„Takže jste na té fotografii svým způsobem i vy,“ usmála se Štěpánka. „Byl jste přece jejich jediné dítě, ne?“

Pan Matěj přikývl a oba se znovu pohroužili do práce.

4

Tenhle termín se Valdemarovi vůbec nehodil. Musel přesunout rovnou dvě důležitá jednání a odřeknout jeden pracovní oběd, aby si vyhradil dostatek času. Ale nápad zaplatit otci taxi a nechat jej jet do Sloupu samotného zavrhl v samém zárodku. Cítil totiž, že otce tahle smrt jeho pradávné známé, na niž si po léta vůbec nevzpomněl, zasáhla daleko více, než by se zdálo být logické. Nepochybně vinou, i když nechtěnou, oné najaté historičky, která je shodou okolností vnučkou té ženy. Samotný proces dokumentování rodinné historie by přece na tátu takovýhle neblahý vliv neměl.

Valdemar by lhal, kdyby tvrdil, že jej rodina Záleských vůbec nezajímá a že jej nezajímá ani žena, která k nim už druhý týden dochází pracovat. Otec o ní pěje samé ódy, ale je docela možné, že mu zkrátka jen připomíná svoji babičku, kterou kdysi znával, a pomáhá mu tak vracet se do raného mládí.

„Doleva na Vilémovice!“ probral jej z úvah otcův naléhavý hlas. Valdemar okamžitě zareagoval, přibrzdil a ještě než odbočil, stihl ve zpětném zrcátku zkontrolovat, zda při svém manévru neohrozí někoho za sebou.

„Myslel jsem, že tyhle končiny znáš,“ dodal otec s mírnou výčitkou v hlase.

„Tak dobře zase ne,“ opáčil Valdemar.

Parkoviště vedle sloupského kostela bylo značně zaplněné a Valdemar se vmáčkl na jedno z posledních volných míst.

„Chceš se jít pozdravit s rodinou?“ zeptal se otce. Ten zavrtěl hlavou.

„Kromě Štěpánky mě nikdo z nich nezná. Nebylo by to vhodné. Půjdu jim kondolovat až s ostatními po obřadu.“

Pohřební bohoslužba začala přesně. Valdemar s otcem, poté co zanechali otcovu kytici poblíž uzavřené rakve, se usadili asi v páté či šesté řadě lavic. Když cestou od katafalku procházeli uličkou, Valdemar si všiml, že otec kohosi úklonem hlavy zdraví, ale sám se tím směrem neotočil. Nebylo slušné v takovéto chvíli nejbližší příbuzné zesnulé okukovat.

Obřad Valdemara nudil. Měl co dělat, aby nepodlehl pokušení vyndat z pouzdra svůj i-pod a vyřídit si z něj alespoň pár nejurgentnějších e-mailů. Možná měl otce jen doprovodit ke kostelu a počkat na něj v autě. Proč se vlastně rozhodl jít dovnitř? Je na onu Štěpánku snad zvědavější, než si předtím myslel? Beztoho ji v průběhu bohoslužby nemohl zahlédnout. Ačkoliv mu při jeho výšce mohla jen stěží zastiňovat výhled některá z hlav před ním, z členů rodiny Záleských viděl jen ramena a zátylky. Nikdo z nich se nevrtěl a neohlížel, aby se přesvědčil, jak velký zájem o účast na tomhle pohřbu projevili obyvatelé z okolí. Všichni hleděli na kněze či na rakev a pouze jedna mladá žena, držící na klíně malou holčičku, se občas naklonila k chlapci sedícímu mezi ní a mužem, jenž byl zřejmě jejím manželem, a tiše mu špitla pár slov.

Valdemar koutkem oka starostlivě pohlédl na otce. Jak se asi cítí člověk, jemuž bude v příštím roce devadesát a jenž musí již kdoví po kolikáté v životě přihlížet tomu, jak odcházejí nejen jeho vrstevníci, ale mnohdy lidé daleko mladší?

Otec jeho pohled zachytil a usmál se na něj. Jeho výraz jako by říkal: „Já vím, chlapče, že i já už budu zanedlouho hlavním aktérem podobného představení. Ale až ti bude tolik, co mně, pochopíš, že není třeba se tohohle vědomí nijak příliš děsit.“

Pak se jeho prsty vydaly na cestu a zakrátko se dotkly Valdemarovy ruky. Valdemar je mimoděk stiskl, i když jej neobvykle důvěrné otcovo gesto maličko překvapilo.

Nekonečný obřad přece jen pomalu dospěl ke svému závěru. Nakonec, za majestátních zvuků varhan, všichni naposled povstali a zůstali stát po celou dobu, po niž byla rakev vynášena z kostela, aby byla odvezena do brněnského krematoria.

A pak už byl hlouček pozůstalých obklopen davem těch, kteří jim chtěli vyjádřit svoji soustrast. Valdemar nabídl otci rámě a vedl jej k čekajícím.

V té chvíli ji uviděl. Stála v samém středu pozůstalých, celá v černém, ale přesto nevtíravě elegantní a zároveň důstojná. Tuhle tvář přece znal!

~

„Čau, marode!“

„Jé, to jsi moc hodná, že voláš!“ zaskřehotala Květa hlasem prozrazujícím, že několik prvních dávek antibiotik si se zánětem v krku zatím nijak chrabře neporadilo. „Myslela jsem na tebe, jak jsi to zvládla, a moc mě mrzelo, že tě nemůžu přijet morálně podpořit.“

„Ale jo, zvládla jsem to.“

„Voláš ze Zálesí?“

„Ne, už jsem zpátky v Brně. Příbuzenstvo u nás zůstane přes víkend, tak se tam zítra vrátím.“

„Kdo všecko přijel? I babiččin brácha z Kanady?“

„Ne, ten bohužel ne. Zdraví mu už nedovoluje, aby létal. Ale jeho vnuk Allen ho naučil nahodit si počítač s webkamerou, pustili jsme skype a mohli jsme si s ním popovídat aspoň takhle na dálku.“

„Dorazil teda vůbec někdo z Kanady?“

„Ale jasně. Babiččin synovec i neteř. Se synovcem Brianem dokonce docestovala jeho žena a jejich šestnáctiletý kluk a s neteří Hannah ten již zmíněný syn Allen. Oba kluci teda už neumí polsky ani žblebtnout. Nebo to aspoň předstírají a stydí se promluvit.“

„A co Poláci? Kolik jich přijelo?“

„Všichni dospělí. Jacek Rudecki s Krystynou a dokonce i Jackova sestra Anna.“

„Ta jeptiška?“

„Ta jeptiška. Ona jediná odjíždí hned zítra. Jo, představ si, že Jacek přivezl ten obraz mé pratety Štěpánky a věnoval mi ho.“

„Páni,“ žasla Květa. „Ale teď konečně prozraď to, co mě zajímá nejvíc. Co starý pan Michorowski? Dostavil se?“

Štěpánčina odmlka byla sotva znatelná.

„Jo, představ si, že přijel.“

„No a?“

„Co no a?“ zavrčela Štěpánka.

„Nedělej blbou. Přivezl ho Valdemar, jak ses předem obávala, nebo ne?“

„Jistěže ho přivezl. Jak jinak?“

„A co? Myslíš, že tě poznal? Mluvili jste spolu vůbec?“

„Samozřejmě jsem musela jeho otce všem představit. A samozřejmě pak zase on všem představil svého syna. I mně. A na to Valdemar řekl: ‚My dva už jsme se kdysi na nějaké společenské akci potkali, pokud se nemýlím.‘ Tvářil se přitom zcela přiměřeně situaci, naprosto vhodně k tomu, že hovořil s truchlícími pozůstalými. Ale stačila jedna desetinka vteřiny, kdy pozvedl jedno obočí a bleskl po mně jízlivým pohledem, a bylo mi všecko jasné. Přitom se vsadím, že nikdo další si téhle jeho kratičké, leč výstižné mimiky ani nemohl stačit všimnout.“

„Doprčic! O to víc mě mrzí, že jsem tam nemohla být!“ zvolala Květa. „Kdyby mě viděl ve tvé blízkosti, musel by snad aspoň trochu zapochybovat, jestli Dalibor mluvil pravdu, když spolu dál kamarádíme.“

„Nebo by možná spíš zapochyboval o tvé příčetnosti.“

„Ach jo, a co bylo dál?“

„Starý pán se pobavil polsky s Jackem, kterého tohle setkání velice nadchlo, a naši pozvali oba dva Michorowské do Zálesí, kde se pořádal oběd. Pan Matěj ovšem pochopitelně s omluvou odmítl s tím, že syn se utrhl z práce jen na omezenou dobu. A Valdemar mu s přiměřeně lítostivým výrazem přizvukoval.“

„Tak to byla pro tebe klika.“

„Žádná klika, Květo. V dané situaci bylo přece navýsost jasné, že pozvání je jen zdvořilostní a nebylo by namístě ho přijmout. Tyhle pohřební obědy jsou vždycky určeny jen příbuzným a hodně blízkým přátelům.“

„No jo, ten váš bonton. Pak ovšem nechápu, proč je vaši vůbec zvali.“

„Byla to slušnost. A jejich slušnost byla pozvání odmítnout.“

„Já bych na jejich místě byla ten buran, co by přijal.“

„Ale jdi ty,“ zasmála se Štěpánka. „Ostatně tys byla zvaná doopravdy, to je ti doufám jasné.“

„Je mi jasné, že mě znáš natolik dobře, abys věděla, že ty vaše jemné finesy neovládám a že kdybys myslela, že tam nepatřím, prostě mě nemáš zvát.“

Ještě chvíli se popichovaly a Štěpánce tahle slovní přestřelka dělala moc dobře. Po dnešním náročném dni potřebovala odreagování jako sůl. Nadmíru smutný pro ni byl už samotný fakt ztráty milované babičky, dalším zdrojem stresu byl vlastní obřad a posléze veškeré společenské povinnosti, které souvisely s rodinným setkáním. A jako by tohle vše nestačilo, navíc byla nucena setkat se s člověkem, který jí nejenže připomněl onu událost před devíti lety, ale nade vši pochybnost jí rovněž potvrdil, že ji tehdy Dalibor očernil přesně tak, jak vyhrožoval.

Jen co hovor ukončily, Květa odložila mobilní telefon na noční stolek a znovu se zachumlala do peřin. Ačkoliv na její tváři ještě dozníval úsměv, vyvolaný předchozím špičkováním, bylo jí jasné, jak nepříjemně se Štěpánka musela tváří v tvář Valdemarovi cítit.

A tak, aniž to o sobě navzájem věděly, se před jejich vnitřním zrakem začal odvíjet onen devět let starý film snad v tomtéž okamžiku…

~

Zábava se rozjížděla jen velice zvolna, ačkoliv teoreticky zde byly pro bezchybný průběh celé akce vytvořeny ty nejlepší podmínky. Slunečné sobotní odpoledne, chalupa na samotě, která patřila Daliborovým rodičům, za ní zatravněná zahrada s posezením, rozšířeným na potřebný počet míst dvěma kládami položenými na přiříznutých špalcích, a venkovní gril, na němž už začínala vonět první pečínka. Přesto se Květa dívala po přítomném osazenstvu s horko těžko skrývanou nervozitou. Bylo zcela zjevné, že Daliborova část pozvaných hostů si s těmi jejími ani trochu nesedne. A jako by to nestačilo, byl zde ještě ostrůvek těch, kteří nepatřili ani do jednoho z obou táborů a přišli sem vlastně jen ze slušnosti a společenské povinnosti. Mezi ně patřila Květina sestřenice Lída s manželem Ivošem a Daliborova poloviční sestra Iveta se snoubencem Valdemarem. A aby to bylo ještě složitější, ani poslední dvě jmenované dvojice nějak nenacházely společnou řeč.

Květa se zamračila, když k ní dolehl hlas jednoho z Daliborových kamarádů. Svoji historku, prokládanou vulgárními výrazy, prezentoval s tak suverénním přesvědčením o vlastní zábavnosti, že ji rozhodně nemohl přeslechnout kdokoli v okruhu dvou kilometrů.

Dalibor sledoval svého kamaráda pobaveným pohledem svých hnědých očí, které Květu sice neokouzlily hned na první pohled, ale o to víc ji okouzlovaly v uplynulém roce. A vůbec byl Dalibor pohledný mužský. Svalnatý, ale ne tlustý, přiměřené výšky a černovlasý…

Znala ho už spoustu let, ale jenom jako kamaráda nebo spíše spolužáka a známého svého bratra Lukáše. Víc se o něj začala zajímat až poté, co jejímu bratrovi tak pomohl.

Lukáš se chtěl před pár lety pustit do podnikání, a tak hledal, kde by si mohl za rozumný úrok vypůjčit peníze do začátku. Vypomohli samozřejmě rodiče, ale to nestačilo. Banka mu úvěr neposkytla, a tak se začal poptávat po svých známých. Dalibor v té době právě zdědil zajímavou částku po příbuzném, který před lety emigroval a v cizině se slušně uchytil, a Lukáši ji nabídl. Dohodli rozumný úrok i termín splacení a všechno řádně sepsali u notáře. Pak ale došlo k tomu, že se Lukáši jeho podnikání nerozběhlo tak rychle, jak si představoval, a nebyl schopen v dohodnutém čase vrátit celou částku, nýbrž sotva polovinu.

Tehdy nad tím Dalibor velkoryse mávl rukou.

„Počkám ti,“ ujistil Lukáše. „Je mi jasné, že mě neokradeš, jsi přece charakter.“

No copak bylo možné, aby se po takovém gestu Květa až po uši nezamilovala?

Na dnešní rozlúčce ovšem Lukáš i jeho žena Dana chyběli. A bodejť by také ne, když měli už předevčírem termín porodu a svá dvojčata možná rodí právě nyní?

Květině nejlepší kamarádce Štěpánce se přesto Dalibor od začátku nelíbil. Dávala to najevo velmi decentně, jak už bylo u ní obvyklé, leč o jejích antipatiích nemohlo být pochyb. Tedy ne že by jí svůj názor vnucovala. Vlastně se k tématu Dalibor vyjadřovala jen tehdy, když na ně zavedla řeč sama Květa.

Květa se ohlédla směrem k domu v naději, že se vedle něj na dlážděné cestičce zmíněná kamarádka konečně objeví. Bylo předem jasné, že dorazí maličko později, ale už i tak by tu měla dávno být. Ne že by zde Květa neměla žádné svoje lidi. Spolužačka ze základní školy Majka seděla hned vedle ní, ovšem jako morální opora byla pro Květu momentálně nepoužitelná. Už nějakou chvíli si vyměňovala pohledy s jediným Daliborovým kamarádem, který přišel bez partnerky, a shodou okolností s tím, jejž by Květa samotná v parku rozhodně potkat nechtěla ani v pravé poledne, natož večer. Ačkoliv byl více než pohledný, z jeho očí čišelo cosi nebezpečně násilnického. A kromě toho o něm bylo známo, že už má za sebou nejméně jeden pobyt ve vězení.

Vedle Majky se kolem svého poměrně čerstvého přítele právě ovíjela Květina a Štěpánčina společná známá Patricie, ale ani ta dnes neskýtala velkou záruku morální opory. Byla to totiž dívka velice ctižádostivá a dnes se její ctižádosti nadmíru dotklo, že namísto aby byla na závod vyslána ona, reprezentuje jejich lukostřelecký oddíl Štěpánka. Ostatně právě tenhle závod byl důvodem Štěpánčina zpoždění.

Nejvíc Květu jistila manželská dvojice, do níž náležela její sousedka ze středoškolské lavice Míla, tichá a vyrovnaná holčina, která dokázala uklidnit splašené emoce už jen svým pohledem. Právě na ni se Květa dívala ve chvíli, kdy ona nevkusná a nadmíru hlasitá historka Daliborova nejlepšího kamaráda vrcholila. Panebože, uvědomila si náhle, tenhle člověk jim má jít za svědka!

Na chvíli jí přejel mráz po zádech a její mysl zachvátila pochybnost, v poslední době dost častá, zda skutečně dělá dobře, když si chce Dalibora za týden vzít. Jenže copak se na jejich plánech dá ještě něco měnit? Právě nyní, když tu sedí na předsvatební rozlúčce, kterou spolu s Daliborem uspořádala pro kamarády a známé z řad vrstevníků, když včera rozeslali stožek svatebních oznámení a když zaplatili nevratnou zálohu za salonek v ne právě laciné restauraci?

Historce se zasmáli jen ti, kteří byli ze stejného těsta. Ostatní reagovali značně rozpačitě, případně předstírali hluchotu. Míla své pocity schovala za sklopená víčka, její muž se právě nahnul pro krajíc chleba, Majka se, vědoma si pohledu onoho muže sedícího naproti ní, povinně uculila, aby snad nebudila dojem, že je upejpavá netýkavka, a Patricie se významně podívala na svého partnera a ohrnula přitom ret s nepřehlédnutelným výrazem krajního znechucení.

Daliborův budoucí švagr Valdemar vzal svoji přítelkyni kolem ramen, sklonil se k ní a cosi jí šeptal do ucha. Květa by se vsadila, že to bylo něco ve smyslu: „neboj, to vydržíme, naši přátelé to naštěstí nejsou“.

A Dalibor? Ten se smál naprosto uvolněně, jako by trapnost a vulgaritu oné historky vůbec nepostřehl.

Květiny vnitřnosti opět sevřela nejistota. Opravdu se Dalibor bude nadále chtít scházet s těmito lidmi? A nejen to, opravdu si právě s touhle sortou lidí rozumí? V soukromí je přece úplně jiný. Milý, pozorný. Dobře, občas je i netrpělivý a někdy nevyzpytatelný a náladový. Jenže kdo z nás má vždycky konstantní náladu?

Květa s Daliborem už půl roku bydlela a za tu dobu zažila pár jeho povážlivých projevů špatné nálady. Dostavovaly se náhle a mívaly občas trochu destruktivní podobu. Jednou to odnesla skleněná mísa na salát, podruhé zarámovaná grafika, která se náhle octla na zemi. A jednou dokonce – ale to byla spíš náhoda, když Dalibor udělal rozmáchlejší gesto – stála v cestě jeho výbuchu Květina dolní čelist. Skoro vzápětí se jí kajícně omluvil a pytlík s mraženým hráškem jí pak držel na bradě tak dlouho, až málem omrzla. Květa si byla jistá, že se jednalo o jednorázový úlet, který Dalibora natolik vyděsil, že si z něj vzal pořádné ponaučení a už nikdy v životě se ničeho podobného nedopustí. Proto se také s touhle historkou živé duši nesvěřila.

Zkrátka, za týden si Dalibora bere, a basta.

Konečně! Zpoza rohu chalupy se vynořila ta, o jejíž přítomnost Květa stála nejvíc.

Zatímco Květě bylo šestadvacet, Štěpánka byla o celé čtyři roky mladší. Tenhle věkový rozdíl však v jejich kamarádství nehrál žádnou roli. Jejich vztah byl zcela vyvážený a vůbec se nedalo říci, že by snad Květa Štěpánce suplovala jakousi starší sestřičku. Štěpánka byla totiž tak zvláštním způsobem sebejistá, že i přes své mládí mimoděk vzbuzovala úctu. K tomu navíc působila tak vstřícným a otevřeným dojmem, že se k té úctě okamžitě přidružovaly sympatie.

Znaly se od dětství. Přesněji od momentu, kdy se Štěpánka poprvé objevila v lukostřeleckém oddíle, jehož členkou Květa byla už téměř tři roky. Samozřejmě se nezačaly kamarádit okamžitě. V dětství byl čtyřletý věkový rozdíl přece jen ještě příliš velký. Zatímco Květa již vstoupila do nelehkého pubertálního období, Štěpánka setrvávala v blahých časech idylického dětství. Přesto už tehdy přitahovala lidi kolem sebe svojí zvláštní nadčasovou moudrostí, anebo spíše schopností naslouchat, která byla na druhé straně vyvážená její přirozenou živostí a veselostí. Jak dalece jsou jejich povahy příbuzné, jak podobný mají smysl pro humor a kolik mají společných zájmů, si uvědomily až asi za další dva roky. Tehdy spolu sdílely hotelový pokoj v Praze, kam vyjely s oddílem na závody, a v mezičase mezi náročným programem nalezly dostatek času na vzájemné poznávání. Od té chvíle byly kamarádkami téměř nerozlučnými. A přestože by se mohlo zdát, že v některých oblastech je čtyřletý věkový rozdíl opravdu na závadu, Květa se Štěpou si poradily i v okamžicích, v nichž řešily Květiny a posléze i Štěpiny první lásky i první vážnou známost.

Zatímco Květa už nyní chystala svatbu, Štěpánka se nacházela ve stádiu oné první vážné známosti. S Jakubem chodila asi tři měsíce a podle všech známek, jež tenhle vztah vykazoval, bylo zřejmé, že dříve či později nezůstane jen u chození do kina, vodění za ručičku a společných výletů. Ba Květa si vlastně ani nemohla být jistá, zda už k onomu zásadnímu posunu ve Štěpánčině vztahu nedošlo. Natolik intimní a důvěrné řeči spolu i přes blízké přátelství nikdy nevedly, aby si mohla být přesným stavem věcí dokonale jistá.

Přesto dnes Štěpánka dorazila bez Jakuba. Nedalo se nic dělat. Sobotní službu v práci si s ním zkrátka nikdo vyměnit nechtěl.

Květu odjakživa bavilo pozorovat, jak lidé na Štěpánku reagují, a to bez ohledu na fakt, zda ji vidí prvně, nebo ji už znají. Její kamarádka totiž byla nesporně půvabná, ovšem takovým zvláštním nevtíravým způsobem. Stěží by ji někdo označil za živočišnou či sexy, ale přesto neomylně přitahovala pohledy, ať už mužů, nebo žen. Ti první si kladli otázku, co je vlastně na té usměvavé školačce tak poutá, ty druhé posuzovaly konkurentku a mimoděk cítily, že je pro ně nebezpečnější, než by se mohlo na první pohled zdát.

„Ahoj,“ zazněl Štěpánčin hlas zvesela a vůbec se z něj nedalo odhadnout, zda a nakolik je Štěpánka onou situací, kdy na ni připadl sólový vstup na scénu a stáčí se k ní nemalý počet párů očí, zaskočená.

Květa na okamžik neodolala pokušení a očima přelétla tváře mužů, o nichž věděla, že Štěpánku vidí prvně. A jako již po několikáté si ověřila, že na Štěpánčino nepostižitelné kouzlo reagují všichni bez rozdílu vkusu a intelektu. Ačkoliv byla Štěpánka poměrně hubená, na sobě měla obyčejné letní plátěné kalhoty v barvě khaki, bílé tílko a v pase uvázanou džínovou bundičku pro případ večerního ochlazení, vyzařovalo z ní něco, co nade vši pochybnost všem sdělovalo: pozor, tady přišla osobnost. Dokonce i Daliborův nastávající švagr Valdemar, zcestovalý člověk, který se již ve svých jedenatřiceti letech mohl pyšnit impozantním profesním životopisem a jenž se až doposud plně soustředil na svoji snoubenku Ivetu, nyní zvedl hlavu a věnoval Štěpánce jeden nadmíru zkoumavý a zároveň oceňující pohled.

Květa lehce zneklidněla, když si všimla, jak se na Štěpánku dívá Dalibor. Neustále jí tvrdil, že na téhle její kamarádce neshledává pranic poutavého. Na jeho vkus je málo vyvinutá, málo odvážná v oblékání a vůbec, je to taková otravně hodná holčička. Jenže svá slova opakoval až příliš často na to, aby se dalo věřit, že je mu Štěpánka dokonale lhostejná. Zjevně jej na ní cosi provokovalo, a to tím víc, čím víc vnímal, že Štěpánka si od něj ponechává opatrný odstup, ba že jím snad až maličko pohrdá. Nedalo se říci, že by Květa žárlila. Bylo jí totiž jasné, že žádné něžné city zde roli nehrají. Dalibor zkrátka i přes svoji zdánlivou lhostejnost prahl po Štěpánčině uznání a ocenění. Ostatně podobný vztah měl Dalibor také ke svému budoucímu švagrovi Valdemarovi. I z jeho strany cítil ne snad ani nadřazenost, ale spíše jen naprostou nechuť jakkoli se Daliborovou osobou zabývat, a i v tomhle případě zuřivě toužil po projevech uznání.

Květa se zvedla a udělala Štěpánce místo vedle sebe.

„Štěpa, moje kamarádka a nastávající svědkyně,“ pronesla do pléna, aby informovala ty, již Štěpánku ještě neznali. Pak se obrátila ke Štěpánce.

„My už máme v sobě každý asi tak půl krávy, tak bys nás měla honem dohonit,“ řekla, vylovila z marinády pořádně velký kus masa a umístila jej na gril. Protože kleště na obracení právě držel Valdemar, požádala jej, aby steak na roštu ještě trochu porovnal. Valdemarovi se ale steak smekl a upadl do ohně.

„Já pako!“ zvolal. „Za trest si ho sním sám a tobě dáme nový.“

„To je dobrý,“ zasmála se Štěpánka. „Jen mi ho vylov a dej dopéct. Uhláka mám beztak nejradši.“

S příchodem Štěpánky jako by nastalo oživení, ba jako by se dokonce trochu obrousily hrany mezi Daliborovou a Květinou polovinou společnosti. Přitom se absolutně nedalo říci, v čem konkrétně Štěpánčina zásluha spočívá.

Méně příjemné bylo, že s plynoucím časem se někteří jedinci dívali na dno lahve mnohem častěji, než jim bylo zdrávo. Ani Dalibor se právě nedržel zpátky…

Každopádně Květu potěšilo, když po další asi hodince viděla, jak se o čemsi živě baví Patrika s partnerkou jednoho Daliborova kamaráda, a dokonce malinko zažárlila při spatření dvou hlav těsně u sebe. Jedna z nich patřila Štěpánce a ta druhá Daliborově sestře Ivetě, která se do té doby chovala značně rezervovaně.

Ačkoliv by si to přála, ona sama nikdy k Ivetě cestičku nenašla. Ovšem ze všeho nejvíc to bylo způsobeno něčím, co nemohla dost dobře ovlivnit. Byla zkrátka partnerkou Ivetina bratra a faktem bylo, že tihle dva sourozenci, přesněji poloviční, protože měli společnou pouze matku, se příliš v lásce neměli. Když jí někdy Dalibor vyprávěl o svém dětství, upřímně se tomu ani nemohla divit. Některé Daliborovy schválnosti, které své sestřičce vyváděl, byly na hranici zdravého rozumu a vyznačovaly se značnou drsností, ba dalo by se říci, že až krutostí. Iveta byla zcela zjevně mírná, křehká a citlivá, a tak si Květa dokázala představit, jak ji asi bratrovy žertíky po celé dětství trápily. Možná by dnes byla natolik velkorysá, že by byla ochotná na všechna jeho provinění zapomenout, jenže Dalibor jí dával všemožně najevo, že si žádných provinění není vědom, ba dokonce se vzpomínkami na své krutosti dodnes bavil.

Pomalu se šeřilo, kdosi přinesl kytaru a Květa se vydala do domu připravit svůj mistrovský kuchařský kousek, jímž byly špízy. Štěpánku, která jí chtěla přijít na pomoc, ujistila, že vše zvládne sama, a uchýlila se do stylově zařízené kuchyně. Její okno nebylo obráceno do zahrady, kde se grilovalo, ale na opačnou stranu, tedy k příjezdové cestě. Tohle označení si ale hrbolatá pěšina ani nezasloužila. Ostatně přijet až k domu si troufl jedině jeden Daliborův kamarád, který vlastnil offroad, zatímco ostatní parkovali na loučce ležící v půli cesty mezi domem a místní silničkou. Z domu na loučku vidět nebylo, protože se ukrývala za lesíkem, respektive menším remízkem porostlým několika vzrostlými jehličnany, pár náletovými listnáči a velkou spoustou hustých křovisek.

Květa dokrájela poslední kousky masa a zeleniny, a už mohla začít navlékat špízy na jehly. V té chvíli si ovšem uvědomila, že jehly zapomněla v zaparkovaném autě. Jako na zavolanou z okna zahlédla, jak po cestě směrem k parkovišti kráčejí dvě postavy, a sice Štěpánka s Daliborem. Okamžitě otevřela okno a zavolala na ně: „Héj, vemte z auta jehly!“

Dalibor se otočil, udělal gesto, které si vysvětlila jako pochopení a souhlas, a tak zase okno zavřela.

„Jehly?“ ozvalo se za ní a do kuchyně vstoupil Valdemar.

„Jehly,“ zareagovala Květa pohotově. „To víš, člověk si občas rád šlehne. Neříkej, že ty ne.“ Pak se zasmála.

„Budou špízy,“ vysvětlila.

„Jo tak,“ opáčil Valdemar pobaveně.

„Pro co šli ti dva do auta?“ zajímala se Květa.

„Pro balík vod. Dalibor Štěpánce nabídl, že jí je odnese.“

Zatímco mluvil, Valdemar se zkoumavě rozhlížel po kuchyni.

„Hledáš něco?“ dotázala se Květa.

„Někde tu prý je flaška s okurkama.“

„Jedna došla, načnu novou,“ informovala jej Květa a otevřela dveře do spíže. Jen co Valdemar s miskou naplněnou okapanými nakládanými okurkami opustil kuchyň, Květě došlo, že se špízových jehel asi jen tak nedočká. Sice moc pěkně zaúkolovala Dalibora, aby je přinesl, ale klíče od jeho auta má ve svojí kabelce. Jen co sem přijeli, nekompromisně je Daliborovi odebrala. Už jednou se totiž stalo, že chtěl pod vlivem alkoholu sednout do auta a předvést jízdu zručnosti, a dalo spoustu práce jej od jeho „bohulibého“ úmyslu odvrátit. Hodlala tedy vyndat klíče z kabelky a vypravit se k autu sama. A protože je v kabelce ihned nenahmátla, hodila si kabelku přes rameno s tím, že je vyloví cestou. Jen co vykročila, uvědomila si, jak je zvláštní, že ti dva se ještě stále neobjevili. Dojít k autu, vzít balík vod a vrátit se s ním je přece otázka pár minut.

Sotva to domyslela, krve by se v ní nedořezal. Zřetelně k ní totiž dolehlo opakované volání o pomoc. Přicházelo směrem od parkoviště a volající hlas identifikovala jako Štěpánčin.

Nikdo jiný ten hlas nemohl slyšet. Od ostatních účastníků oslavy je odděloval dům, a ostatně zábava byla v plném proudu a vyznačovala se značnou hlučností.

Dál už to bylo jako v hrůzném snu. Jen co Květa doběhla na dohled, zjistila, že Dalibor odvlekl Štěpánku stranou od loučky, tam, kde začínalo křoví. Aby nemohla znovu křičet, silně ji přidusil dlaní. Při horečné cestě za svým cílem z ní rval oblečení a něco přitom drmolil. Jeho intonace svědčila o značném množství vypitého alkoholu. Květa zaslechla útržky vět jako „vždyť sis o to dávno říkala“, „stejně děláš fóry jenom naoko“ a „zklidni se, bude se ti to líbit“.

Aby šetřila dech, Květa nevolala. O to rychleji běžela a když doběhla, vrhla se na Dalibora jako rozzuřená lvice. Poté, sotva jej odkulila ze Štěpánčina těla, začala do něj bušit pěstmi jako smyslů zbavená.

Byl tak překvapený, že se nejprve vůbec nebránil. Květa jej popadla za jeho husté vlasy a chvíli jím cloumala tak, že mu malý chumáč dokonce celý vytrhla. Při svém dalším běsnění jej posléze mimoděk uhodila kolenem do nadmíru citlivého místa a jen co bolestně zaúpěl, čímž ji nechtěně upozornil na to, který cíl bude nejlepší zvolit, svůj úder několikrát zopakovala. Teprve pak začala věřit, že je Dalibor zpacifikovaný natolik, aby přestal být nebezpečný, a vrhla se ke Štěpě.

Nejprve se zdálo, že Dalibor Štěpánku udusil. Jenže po chvíli se Štěpánka rozkašlala a několikrát zoufale zalapala po dechu. Jen co se jí podařilo dodat tělu tolik kyslíku, kolik potřebovalo, roztřásla ji zimnice, jíž se nedalo žádným způsobem ubránit. Posadila se, celá se schoulila do klubíčka a přitom se chvěla po celém těle.

„Jsi v pořádku, Štěpi?“ oslovila ji Květa naléhavě a dotkla se jejího ramene.

Štěpánka v pořádku nebyla. Byla v naprostém šoku. Nedokázala pochopit, jak se něco takového mohlo stát. Jen malý kousek od spousty lidí, s člověkem, kterého znala a který si má za týden brát její nejlepší kamarádku, a navíc s celoživotním přesvědčením, že když se žena takovému útoku opravdu ubránit chce, tak se také ubrání.

Nyní jí bylo jasné, že by se neubránila. Nebýt Květy a jejího zásahu, v téhle chvíli už by bylo dokonáno. A možná, že by byla dokonce mrtvá. Daliborova tlapa jí přimáčkla zároveň nos i ústa tak důkladně, že ji téměř dokonale přidusila.

„Hovado, kreténské hovado!“ povolila Květa uzdu všem nastřádaným emocím a obrátila se ke svému snoubenci. „Musela jsem zešílet, když jsem dostala ten idiotský nápad se za tebe vdát!“

„Víš, co, nehysterči,“ poradil jí Dalibor a jazyk se mu pletl. Už se stihl vyhrabat na nohy, ale stál vratce, v obličeji byl sinalý a bolest, kterou mu Květa způsobila, zjevně ještě zdaleka neodezněla. Však se také za ono bolavé místo úporně držel oběma rukama.

„Oukej, uznávám, byl to ode mě úlet,“ pokračoval. „Ale musí ti přece být jasné, že na tohle jsou vždycky potřeba dva. A mělas vidět, jak mě Štěpa provokovala. Mělas to vidět! Doprdele, nejsem přece svatej, ne?“

„To jsem teda viděla, ty svině jedna podrazácká prolhaná! A taky slyšela. Tak se jí to líbilo, že volala o pomoc! A tys ji málem zabil, chápeš to vůbec v té své ožralé, pitomé, zabedněné palici?“

Také Štěpánka se zvedla. Vestoje se cítila mnohem jistější. Navíc už na onom hrozném místě, kde byla tak brutálně napadena, nedokázala setrvávat. Chtěla za každou cenu zmizet. Jen kdyby neměla na cáry rozervané tričko a dokonce zničenou i podprsenku pod ním. Zoufale se rozhlédla kolem sebe, až jí padl zrak na džínovou bundu, která se jí předtím smekla z boků a zůstala ležet na zemi. Shýbla se pro ni a hbitým pohybem se do ní zahalila. Kalhoty měly částečně vyrvaný zip, ale knoflík držel a bunda byla naštěstí tak dlouhá, že zející otvor překryla.

„Jedu pryč,“ vyslovila Štěpánka a zuby jí přitom drkotaly jako zběsilé. „Nahlásím to policajtům. Přijedou sem, s tím počítej. Nikdo,“ zvýšila hlas, „nikdo si ke mně ani k žádné jiné holce tohle dovolovat nebude. Nahlásím to jako pokus o vraždu, protože nic jiného to ani nebylo.“

Dalibor na ni chvíli mlčky hleděl.

„Jsi blbá?“ hlesl. „Všecko popřu. Řeknu, že jsme šli šukat dobrovolně. A bude to slovo proti slovu.“

„Všecko jí dosvědčím,“ vyštěkla Květa. „Takže to budou dvě slova proti jednomu, a navíc ožralému.“

Dalibor se zatvářil bohorovně.

„Tobě nikdo věřit nebude. Bodejť by nebyla nevěstinka naprdlá, když přistihne snoubence, jak si užívá se svědkyní. Ze msty pak řekne cokoliv.“

Štěpánka se sotva držela na nohou. Samozřejmě, že svá slova nemyslela vážně. Chtěla odtud pryč a ochromovala ji smrtelná hrůza, že ji bude Dalibor pronásledovat. Proto jej zastrašovala výhrůžkami o policii. Ve skutečnosti by se musela propadnout studem, kdyby měla svůj zážitek komukoli líčit, natož nějakému lhostejnému pochůzkáři s diskutabilní inteligencí a nulovou schopností empatie.

Šokovalo ji, jak málo si Dalibor z jejích výhrůžek dělá. Normální chlap by se musel v téhle situaci sesypat. Jenže normální chlap by neprovedl to, co on. To už si vyžaduje povahu kriminálníka.

Ale ani ona se nesesype. Ne, teď prostě ne. Tohle zvládne a sesype se až v klidu domova. Dřív si to zkrátka nedovolí!

Pohnula se k autu.

„Moment,“ zvolal Dalibor, zastoupil jí cestu a v té chvíli jako bleskem vystřízlivěl. „Jestli to uděláš, mám spoustu kámošů, kteří ti vysvětlí, co to znamená jednoho z nás podrazit. A navíc,“ dodal a přitom se nad svým geniálním nápadem doširoka usmál, „jestli ty, nebo ty,“ přidal na důrazu a přitom se otočil ke Květě, „budete cokoliv kecat, ať už policajtům nebo kámošům, tak milej Lukáš dopodnikal, je to jasný? Prachy mi měl vrátit už před rokem, a mám na to papír od notáře. Takže na něj v cukuletu pošlu exekutora. Ale co exekutora, radši hnedka ukrajinské vymahače. A pak může jít i s těma dvojčatama, co je právě rodí, chrápat pod most. Teda jestli to vůbec přežijou.“

Bylo zjevné, že jeho výhružné řeči obě dívky zaskočily.

„Blufuješ,“ procedila pak Květa mezi zuby. „Nenecháme se zastrašit. Svatba nebude, i kdyby ses postavil na hlavu a odstrkoval se ušima. Panebože, po tomhle všem si vážně myslíš, že si tě vezmu?“

„No tak nevemeš, no!“ zakřičel na ni Dalibor. „Nikdo ti o to nestojí. Ale o tom, co se tady stalo, ani necekneš, a tahle taky ne,“ dodal a ukázal na Štěpánku.

„A jak asi tak zdůvodníš, že žádná svatba nebude?“ vyštěkla Květa a podezíravě si jej měřila.

„To už nechej na mně, kočičko.“

„To určitě. A ty budeš očerňovat Štěpu a tvrdit, že se na tebe sápala a já jsem vás přistihla.“

Dalibor se zazubil.

„Přesně to budu tvrdit,“ ujistil ji pobaveně.

„Tak to teda ani náhodou!“ vybuchla Květa. „Protože já zkrátka mlčet nebudu!“

„Ale budeš, budeš. Teda jestli ti aspoň trochu záleží na tvým bratříčkovi a jeho bezmocných robátkách,“ posmíval se Dalibor. „A ona bude mlčet zrovna tak, protože je to tvoje hodná kámoška a robátek by jí bylo určitě taky hrozně líto. Že jo?“

„Pojď, Květo, pojedeme pryč, tady už nemáme co pohledávat,“ vmísila se do debaty Štěpánka, stále mimoděk zimomřivě schoulená.

Květa zaváhala.

„Tady tě nenechám,“ pokračovala Štěpánka. „Nechci, aby tenhle psychopat pro změnu napadl tebe.“

„No, tak si klidně jeď, jeď si. Nejsi už moje holka, tak nemáš u nás na chalupě co pohledávat,“ přisadil si Dalibor. „A do zejtřka ať seš taky odstěhovaná z mého bytu.“

Během prvních několika minut jízdy se Květa stihla totálně sesypat.

„Sakra, sakra, sakra,“ vyrážela ze sebe v zoufalém pláči, „vždyť ho miluju, tak proč mi tohle dělá? Proč? Chápeš to, proč? Proč musí být najednou tak jiný, tak hnusný, tak primitivní, tak… tak krutý?“

Štěpánka to dobře chápala. Dalibor takový nebyl najednou. Byl takový odjakživa, jenže Květa na něj až doposud hleděla růžovými brýlemi.

Nyní to byla Květa, kdo se zde víc hroutil, a to vědomí Štěpánku paradoxně posílilo. Některá z nich musí zůstat při smyslech, a kdo jiný než ta, která je na tom momentálně lépe? Hroutit se bude až potom. Až udělají to, co udělat musejí.

V tu noc ani jedna z nich nespala. Štěpánce se snad zázrakem podařilo bez úhony dojet do Brna, zavézt Květu do bytu, jehož nájemní smlouva byla psána na Dalibora, a posléze jí pomohla sbalit a odvézt veškeré její věci k sobě domů. Zítra je přestěhují ke Květiným rodičům, ale nyní u nich nebudou bouřit a nebudou jejich klid obracet vzhůru nohama uprostřed noci.

Když stěhování dokončily, málem už svítalo. Štěpánka se mezitím stihla převléknout i osprchovat, ale přesto se stále cítila neskutečně pošpiněná. Nejraději by si zalezla do koutku a tam se oddala pláči, ale momentálně zde byla tou, která si vyhradila privilegium prolévat litry slz, Květa, a tak se musela stále ovládat.

Když nastal čas odvézt Květu k rodičům, aby jim oznámila, že ze svatby sešlo a že by ráda bydlela opět ve svém starém pokojíku, začala Štěpánka viditelně blednout.

„Květo,“ vydechla nakonec, „jaký důvod chceš vašim říct?“

„Pravdu,“ opáčila Květa. „Našim pravdu, ať už si ten kretén vyhrožuje, jak chce. A bráchovi samozřejmě taky.“

Štěpánka bledla ještě víc.

„Já… já nechci, aby to o mně kdokoliv věděl,“ hlesla. „Nesnesu, aby se někdo na mě díval s představou, co se tam dělo. Chápeš? Rozumíš mi?“

Květa ji chvíli zaraženě pozorovala.

„Asi rozumím, Štěpi. Ale takhle to nemůže být. Měly bychom se na jeho hrozby vykašlat a postarat se, aby mu to neprošlo.“

„Nebudu nikomu nic vykládat,“ pronesla Štěpánka odhodlaně. „Nebudu se v tom patlat a nechci, aby se v tom patlal někdo další. Jednoduše to nesnesu. Vážně. Co si myslíš, jak bych pak mohla dál chodit s Jakubem, potkávat se s našima známýma a dělat jakoby nic, když bych dobře věděla, že oni všichni vědí, že se sice neptají, ale vědí a mají svoje představy a pozorují mě, aby zjistili, kde se to na mně jak podepsalo a nakolik jsem od té doby jiná…“

Štěpánka se odmlčela a roztřásla se jí brada.

„Co jim teda mám říct, Štěpi? Našim, i všem ostatním známým? A co mám říct těm, kterým Dalibor nakecá ty lži a oni se budou ptát, jestli to tak opravdu bylo? Chceš snad říct, že je pro tebe přijatelnější ta jeho verze?“

„Řekni jim, že tě zkrátka Dalibor zklamal a že o tom dál nechceš mluvit. A těm, kteří si budou ověřovat jeho verzi, vysvětli, že jsme zůstaly pořád kamarádky, tak ať si z toho udělají závěr sami. Jsme dospělé, Květo. A je jenom na nás, nakolik se necháme natlačit do pocitu, že je snad naší povinností furt dokola komusi cosi zdůvodňovat. Naším právem je říct kdykoliv no comment, a já toho práva taky hodlám v budoucnu řádně využít.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Štěpánka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.