TÁŇA KUBÁTOVÁ

VALDEMAR

Edice POHODKY

Praha 2017

© Taťána Kubátová, 2017

Vydalo v roce 2017 nakladatelství Taťána Kubátová,

Janského 2367/97, 155 00 Praha 5,

web: http://www.tkweb.cz,

e-mail: tana@tkweb.cz

jako celkově 46. a 19. elektronickou publikaci v edici POHODKY

2. vydání

Obálku navrhla a zpracovala © Taťána Kubátová,

sazba Taťána Kubátová

redakce Hana Horová

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-87805-57-2 (epub)

ISBN 978-80-87805-58-9 (mobi)

1

Válečný požár se přehnal Evropou jako smršť. Vnesl rozvrat i do té nejzapadlejší vesnice a krutě zasáhl do osudů jednotlivců i celých rodin. Ničil, pálil a bořil vše, co po generace tvořily usilovné ruce, a převracel naruby veškeré životní hodnoty platné po staletí. A když už si celá Evropa vydechla, nová polská republika pokračovala v bojích o své hranice. Při válce s Ruskem se nepřátelská vojska dostala před samotnou Varšavu. Celý národ se radoval, když nakonec polská armáda ruskou frontu rozbila a zatlačila ruskou armádu daleko na východ. Ale ani tehdy ještě boje na východě země nekončily.

Válka se nevyhnula ani úrodnému glembowickému kraji s pracovitými lidmi. Nevyhnula se pečlivě obdělaným polím, hlubokým lesům se staletými stromy, chudým domkům ani bohatým palácům. Zámek ve Slodkowicích byl vypálen do základů, stejně jako přilehlé hospodářské budovy, a týž osud potkal i zámek v Ožarově. Děti ze slodkowické opatrovny Štěpánka byly zachráněny na poslední chvíli a poté přesunuty do Glembowic. Zkáze podlehla také slodkowická nemocnice. Ve volyňských Bialo-Czerkasech lehlo popelem celé jedno zámecké křídlo.

Glembowický palác se vypínal nad své okolí zdánlivě stejně majestátně jako dříve, ale jeho vnitřek byl poničen okovanými botami vojáků a památky v něm byly znesvěceny hrubýma rukama mužů z několika vojenských štábů, jež se tu vystřídaly. Za to, že těch šrámů nebylo víc, mohly Glembowice děkovat neochvějné energii majorátního pána, který neopustil svůj domov a své lidi ani v dobách, kdy se krajem hnala vojska, plenila, ničila a zabíjela, a kdy téměř za humny probíhaly těžké boje. Byl to rovněž majorátní pán Valdemar Michorowski, kdo zachránil nejednu rodinu před bídou, kdo nešetřil prostředky na podporu válečných vdov a do své opatrovny přijímal sirotky obětí války. Jediný z celého okolí zůstal neohroženě na svém místě, zatímco manželé Trestkovi se svými dvěma dětmi uprchli do zámoří a zatímco se Valdemarův synovec Bohdan vrhl do válečného víru bez ohledu na Valdemarovy prosby i Luciiny slzy.

Jak se Valdemar doslechl, jeho dávný přítel Jiří Brochwicz, s nímž se ale už po mnoho let osobně nesetkal, se údajně také, i přes svůj věk, zapojil do řad válečníků.

Po celou dobu války našla v Glembowicích útočiště Valdemarova sestřenice Lucie a žila zde i jeho babička z matčiny strany, kněžna Podhorecká. Dědeček Matěj zemřel těsně před válkou a byl pochován na tichém glembowickém hřbitově.

Když se toho rána donesla do Glembowic zvěst o bitvě na Němenu a následném příměří s Ruskem, padali si lidé do náruče, smáli se a slzeli radostí.

V zámku nastalo dlouhé a netrpělivé čekání na Bohdana Michorowského. Poslední zprávy od něj přišly už v létě. Lucie, která prožila celé roky v úzkosti o manželův život a která nevěděla, zda ve chvíli, kdy radostně čte jeho dopis, není on již mrtev, bloumala zámkem bledá a netrpělivá, často se modlila v zámecké kapli a nedokázala své myšlenky upnout k ničemu jinému než k návratu svého muže. Měla mu za zlé, že po ukončení světové války zůstal u vojska a zúčastnil se pohraničních bojů, jež nově vzniklá Polská republika vedla na několika frontách.

Valdemar, ač to nedával tolik najevo, byl stejně netrpělivý jako Lucie. Bohdana měl nesmírně rád, vážil si jeho energie, vůle a vytrvalosti a oblíbil si ho i pro jeho veselou čtveračivou povahu. Zuřivě od sebe odháněl představu Bohdanova zkrvaveného těla ležícího v blátivém zákopu kdesi daleko od domova a vroucně si přál, aby se jeho chráněnec a dědic vrátil živ a zdráv.

Valdemar se rád občas uchyloval do galerie podobizen, kde sedával na pohovce a hleděl na portrét své nevěsty, která se nikdy nestala jeho ženou, Štěpánky Rudecké. Ten pohled jej již nebolel. Vždyť od Štěpiny smrti uběhlo v létě celých patnáct let. Zvykl si spíše hledět na tento obraz jako na svůj malý soukromý oltář a obracel se k němu instinktivně vždy v těžkých chvílích, jako by bylo v moci té, jež se na něj z obrazu dívala, jeho nesnáze odstranit.

Chvíle rozjímání před Štěpánčiným portrétem však nikdy netrvaly příliš dlouho. Valdemar byl především mužem činu a věděl, že cokoli je třeba změnit, může se změnit pouze skutkem, nikoli planým sněním.

Proto v sobě v následujících dnech po vyhlášení příměří potlačil veškeré obavy o Bohdana i náznak nejistoty ohledně budoucnosti své země a svých statků a s vervou se vrhl do obnovy panství. Ze všeho nejdříve se pustil do oprav parních mlýnů a cukrovarů, které se během války téměř zastavily, a postaral se, aby přádelna zlepšila své vedení, zmodernizovala stroje a rozšířila výrobu s pomocí nových pracovníků navrátivších se z války.

Ačkoliv pod jeho vedením zemědělství v kraji neupadlo tolik jako jinde, bylo rovněž nezbytně nutné učinit vše pro to, aby v příštím roce mohly zemědělské práce běžet opět naplno, jak tomu bývalo v dobách míru. Kromě toho Valdemar vynaložil nemalé úsilí, aby se glembowický zámek co nejdříve zbavil nešetrných stop po vojácích. Nejlepším architektům zadal vypracovat plány na obnovu zámeckého parku zničeného kopyty vojenských koní, koly těžkých aut a místy také granáty, a nejlepší restaurátory zaměstnal odstraňováním škod, jež utrpěly interiéry a umělecké předměty.

Dennodenně jezdil Valdemar zařizovat tisíce věcí a jeho vysokou štíhlou postavu na černém koni provázely uctivé, obdivné i láskyplné pohledy většiny místních obyvatel.

—

V onen podvečer na začátku října se Valdemar vracel na svém koni z kontroly okolních hospodářství. Když štolbovi předával opratě, štolba jej uctivě oslovil:

„Jasnosti, smím se vás zeptat, zda jste už slyšel tu novinu o mladém pánu Bohdanu Michorowském?“

„Co je s ním? Mluv!“ vybídl jej živě Valdemar.

„Vrátil se, Jasnosti.“

Valdemar se usmál a s obnovenou jiskrou ve svých šedých očích spěchal do zámku. Chodbou se rozlehl veselý hlahol jeho hlasu:

„Doneste naše nejlepší víno!“

A to už proti němu vykročil z Luciina budoáru sám Bohdan. Oba muži si mlčky padli do náruče. Chvíli tak stáli, tiskli se v pevném objetí, pak od sebe poodstoupili a jeden druhému se zahleděl do tváře.

Bohdan byl děsivě vyhublý, jeho tváře byly propadlé a kolem úst měl znatelné rýhy, které tam dříve nebyly, ale jeho hnědé oči se smály a z jeho celé postavy vyzařovala daleko větší mužnost než dříve. A ze všeho nejdůležitější bylo, že byl zde, živý a nezraněný.

Valdemar mimoděk pohlédl na Lucii stojící za Bohdanem a ohromila jej proměna, jaká se s tou mírnou, nevýraznou a zamlklou ženou odehrála. Její oči nyní zářily jako dva démanty, celá její postava se napřímila a z tváře jí jako srpnové slunce svítila láska.

Objevil se lokaj nesoucí na podnose láhev vína a skleničky.

„Zanes je do odpoledního salonku,“ poručil Valdemar. Všichni tři se vydali do nevelké útulné místnosti, kam se za nimi záhy dostavila také babička Podhorecká, vysoká bělovlasá dáma, která se přes svůj pokročilý věk stále držela zpříma.

„Na šťastný návrat našeho hrdiny!“ zvolal Valdemar, zvedl číši a ostatní jej následovali. Pak usedli do pohodlných lenošek a babička Bohdana vybídla, aby vyprávěl své zážitky.

Jenže Bohdan se znovu zvedl.

„Rád vám budu všechno vyprávět,“ řekl, „ale ještě musím splnit jednu svoji povinnost. Přijel jsem vlakem, který veze spoustu raněných z bitvy na Němenu. Všechny tratě jsou ucpány, proto byl vlak na několik hodin odstaven v Rudové. Mezi raněnými a nemocnými je jich několik v kritickém stavu. Proto jsem slíbil, že prozkoumám, jaké jsou možnosti jejich převozu do glembowické nemocnice. Pomůžeš mi s tím, strýčku, a bude-li možné několika nešťastníků se ujmout, zařídíš, aby pro ně byly vypraveny vozy?“

„Samozřejmě, chlapče. Zatelefonuji do nemocnice, aby se na nové pacienty připravili. Kolik jich asi bude?“

„Těch, kteří by sotva přežili další cestu, je kolem pětatřiceti.“

„Dobře, nechám poslat pro místní ženy, které v dobách bojů už v nemocnici vypomáhaly.“

Během příští hodiny dorazilo do stanice Rudová několik nákladních vozů a krátce poté přijeli automobilem Valdemar s Bohdanem a s Lucií. Mezitím se setmělo a kolem vlaku se míhala světla olejových lamp. Na nádraží se sjela spousta lidí z okolí, přivezli vojákům jídlo a pití a jeden přes druhého se vyptávali na podrobnosti z bojů nebo hledali své příbuzné.

Tři přední vagony byly plné nemocných a raněných. Starali se o ně dva lékaři, z nichž jeden měl sám ovázanou hlavu, a několik polních sester v bílých zástěrách a s páskami s červeným křížem na rukávech.

Oba doktoři se pustili do debaty s hlavním glembowickým lékařem a společně s ním začali mezi ubožáky vybírat ty nejvíce ohrožené. Dobrovolníci z řad vojáků pak nemocné nakládali na nosítka a odnášeli je do povozů vystlaných provizorními matracemi. Byla to smutná podívaná. Tváře strhané bolestí a zpocené horečkou, krví prosáklé obvazy, chybějící nohy či ruce, znetvořené obličeje. Do toho bolestné výkřiky a sténání těch, kteří ještě byli při vědomí.

V jedné chvíli Valdemar náhle strnul. Kolem něj nesli na nosítkách muže s ovázaným trupem, jehož tvář mu kohosi připomněla. Vzápětí už se mu v očích mihlo poznání.

„Jurku!“ zvolal a vrhl se k nosítkům. „Jsi to ty, Jiří Brochwicz?“

Zraněný muž byl při vědomí a obrátil k Valdemarovi své kalné oči.

„Valdi, příteli,“ zašeptaly jeho rozpraskané rty.

Valdemar kráčel vedle nosítek až k povozu. Když do něj Brochwicze nakládali, zraněný muž bolestně zanaříkal a zdálo se, že ztratil vědomí.

Valdemar na svého dávného přítele, jehož neviděl více než šest let, hleděl se smutkem a dojetím. Poté, co Lucie zrušila své zasnoubení a posléze se zamilovala do Bohdana, toulal se zdrcený Brochwicz několik let po světě. Znovu se viděli až na pohřbu Valdemarova dědečka a ještě i tehdy bylo patrné, že se jeho přítel se zklamáním v lásce nevyrovnal. Neoženil se a dokud nevypukla válka, svůj čas více než spravování panství věnoval cestování a zahálce u moře.

Nyní se tedy setkávají znovu, ale za jakých okolností!

Valdemar s pohnutím uchopil do obou dlaní Brochwiczovu bezvládnou ruku. Jeho přítel znovu pootevřel oči.

„Valdi,“ promluvil naléhavě, i když s velkou námahou, „zařiď, prosím, ať odvezou do nemocnice sestru Annu.“

Valdemar si nebyl jist, zda dobře rozumí.

„Sestru Annu? Ale v Glembowicích je dostatek ošetřovatelek a zde je jich více zapotřebí.“

„Ona… ona mě zachránila, Valdi,… prosím,“ šeptal Brochwicz téměř neslyšně.

„Jen klid, příteli, klid,“ tišil ho Valdemar. „Hned se po ní půjdu podívat.“

Pustil Brochwiczovu ruku a vrátil se k vagonům. Oslovil jednoho z vojenských lékařů:

„Doktore, prosím vás, která z přítomných ošetřovatelek je sestra Anna?“

Doktor se k němu otočil.

„Sestra Anna? Tu naložili mezi prvními.“

„Ach tak. Je zraněná,“ pochopil Valdemar.

„Zraněná a těžce nemocná. Ta zřejmě nepřežije.“

Valdemar se vrátil k Brochwiczovi a když uviděl, že jej přítel hledá očima, naklonil se k němu.

„Buď klidný, Jurku, už ji naložili.“

„Zachránila mi život, Valdi,“ šeptal s námahou Brochwicz. „Prosím tě, ať se o ni postarají co nejlépe.“

„Samozřejmě,“ slíbil Valdemar, ale jeho přítel už slib neslyšel. Ztratil vědomí.

Valdemar se ohlédl po Lucii a uviděl ji ve druhém voze, jak se k někomu sklání. Pospíšil si k ní.

„Jak to tady vypadá?“ zeptal se. „Je všechno připraveno na cestu?“

„Ano, hned sestoupím dolů.“

Valdemar k ní vztáhl obě ruce, aby jí pomohl dostat se bezpečně na zem. Poté, co stanula vedle něj, ukázala do vozu.

„Valdi, podívej, je mezi nimi žena.“

„Luci,“ promluvil Valdemar váhavě. „Ve druhém voze je Brochwicz.“

Lucie se prudce napřímila.

„Ach, Bože! Valdi, musíme se o něj postarat co nejlépe.“

„Nechám ho převézt na zámek, ne do nemocnice. Zavolám k němu doktora z Obronného.“

„Ano, to udělej. A… Valdi, měli bychom k nám vzít i tuto ženu. Je jediná mezi tolika muži. A je na tom velice špatně. Má vysokou horečku a vůbec nic nevnímá.“

„Vezmeme ji, Luci. Přál si to i Jiří. Řekl mi, že mu zachránila život. Je ošetřovatelka a jmenuje se Anna.“

Vozy byly připraveny k odjezdu. Glembowický lékař se rozloučil s kolegy, u jiného vagonu Bohdan potřásal pravicemi všem mužům kolem dokola.

„Mnoho štěstí, pane kapitáne!“ ozývalo se ze všech stran.

Glembowický automobil byl u zámku první. Než přijely nákladní vozy, Valdemar nechal připravit dva pokoje a poslal do Obronného pro lékaře, starého praktika, který léčil už třetí generaci jejich rodu.

Vozy s raněnými zastavily na nádvoří zámku a než se vydaly opět na cestu do nemocnice, sloužící z prvního z nich vynesli na nosítkách Jiřího Brochwicze. Než se vrátili, zavedla Lucie Valdemara s Bohdanem ke druhému vozu.

„Ta žena je až támhle, musíte ji vynést ven,“ řekla a ukázala na ležící postavu.

Bohdan s Valdemarem vystoupili na plošinu vozu a svítili si na tváře ležících mužů. Konečně mezi nimi objevili obličej patřící ženě přikryté vojenským pláštěm, jejíž popelavá tvář ležela uprostřed neuspořádaného chumlu kaštanově hnědých vlnitých vlasů. Valdemar se k ní sklonil a zkusil ji sám zvednout. Její tělo bylo bezvládné, ale natolik drobné a křehké, že je Valdemar unesl bez větší námahy. Když ji zvedl, hlava jí bezmocně klesla dozadu, jako by ji ten uvolněný uzel hustých vlasů táhl k zemi. Ale žila. Valdemar i přes hrubou látku oděvu, jejž měla na sobě a v němž se téměř ztrácela, cítil horkost jejího těla.

Bohdan mu svítil pod nohy, pak seskočil z vozu a převzal od něj břemeno. V té chvíli žena bolestně zanaříkala, ale oči neotevřela.

Mezitím se vrátili sluhové s nosítky a odnesli ženu do pokoje, který byl pro ni narychlo připraven.

Oba vozy pak neprodleně pokračovaly dále do nemocnice.

Lucie se svojí komornou si vzala na starost nemocnou ženu. Ve druhém pokoji mezitím Valdemar s Bohdanem za pomoci sloužících svlékli Brochwicze z uniformy a uložili jej znovu do postele.

Brochwicz se probral a chvíli oba Michorowské pozoroval horečnatýma očima.

„Valdi,“ promluvil a díval se z jednoho na druhého, jako by se nemohl rozhodnout, který z obou mužů je Valdemar.

„Tohle je Bohdan, můj synovec,“ připomněl mu Valdemar.

„Ano…,“ vzpomínal Brochwicz ztěžka, „ano,… to je ten, který mi vzal Lucii.“

Bohdan strnul, poté se dorozuměl očima s Valdemarem a tiše se vytratil z místnosti.

„Myslel jsem,… myslel jsem, že už nikdy nebudu moci milovat jinou ženu,“ šeptal Brochwicz. Jeho tělo sálalo horečkou, na čele se mu perlil pot, ale on tvrdošíjně pokračoval v hovoru. „Pak jsem potkal Annu. Ošetřovala raněné v polním lazaretu. Vypadala jako dítě, ale strašně moc vydržela. Valdi, je to moje prokletí. Chodil jsem za ní, zbožňoval jsem ji, vyznal jsem se jí… a ona mne odmítla. Odmítla mě se stejným soucitem, s jakým ošetřovala raněné, ale odmítla. A pak… ta strašná bitva na Němenu. Prostřelili mi tepnu. Vykrvácel bych v několika minutách. Jenže vtom v husté palbě přiběhla ona, s nasazením života se vrhla mezi kulky, a tepnu mi stáhla tak, aby zmírnila krvácení. Nevšiml jsem si, že sama krvácí, až když její tělo bezvládně padlo na mé. Valdi, Valdi, proč jen to udělala? Proč mě nenechala zemřít, když mi nedovolila, abych ji miloval? Zemřel bych a už bych nic necítil. Ani lásku, ale ani žal. A ona, ta krásná andělská bytost, mohla žít. Kvůli mně teď umírá. Neunesl bych, kdyby zemřela dříve než já. Valdi, žije ještě?“ otázal se naléhavě a vybičoval své tělo tak, že se dokázalo napůl vztyčit na lůžku.

„Žije a je ve vedlejším pokoji,“ pospíšil si Valdemar s ujištěním. „Nemusíš mít strach, bude žít.“

Brochwicz klesl zpátky do podušek a přerývaně dýchal. Pak se na jeho tváři objevil trpký úsměšek.

„Stejně byste mi neřekli, kdyby zemřela dříve než já.“

Valdemar jej vzal za ruku.

„Přísahám při všem, co je mi drahé, že ta žena žije.“

„To je dobře,“ vydechl Brochwicz a obličej mu zkřivila bolest. Jeho pohled se zamlžil. „Ať sem přijde, chci ji ještě vidět,“ začal blouznit. „Anno, kde jste? Ach, ty jsi Lucie. Jsi moje Lucie! Já jsem tě hned nepoznal, Lucie!“

Valdemar držel přítele za ruku a netrpělivě čekal na lékaře. Asi po půl hodině konečně přišel a ihned se pustil do práce. Prohlédl pacienta, odstranil obvazy, podíval se na rány, překryl je novými obvazy a otočil se k Valdemarovi. Skepticky a jednoznačně zavrtěl hlavou.

Brochwicz byl stále neklidnější. Horečka ještě stoupla a on nyní blouznil, aniž by alespoň na chvíli nabyl jasného vědomí. Volal střídavě Annu a Lucii a zdálo se, že v jeho horečnatých snech obě ženy splývají v jednu. Když přišla Lucie a naklonila se nad něj, nabyl na chvíli vědomí, otevřel oči a vydechl: „Konečně jste přišla, Aničko moje. Jsem rád, že jste u mě.“

Vztáhl ruku a neklidně šátral kolem sebe. Lucie mu se slzami v očích sevřela horkou dlaň svými prsty a on ulehčeně vydechl. Od té chvíle nenabyl vědomí. Jeho bolesti zesílily a lékař mu dal injekci morfia. Mezitím se staral o pacientku ve vedlejším pokoji. I tam se odehrával boj téměř prohraný. Žena měla prostřelené rameno a kulka zřejmě zasáhla horní okraj plic. Zranění samo by příliš vážné nebylo, ale vznikl zde zánět, který se posléze rozšířil i na druhou plíci. Vysoké horečky, trvající zřejmě již řadu dní, vysílily její tělo natolik, že se pomalu přestávalo bránit. Ve vedlejším pokoji Brochwicz ještě bojoval, volal, blouznil, neklidně sebou házel, ale zde byl zlověstný klid. Že se tělo ještě zcela nepoddalo nemoci, bylo poznat jen podle potu neustále se řinoucího z čela oné ženy a podle občasného tichého stenu, jenž unikl z horečkou rozpraskaných rtů.

Doktor i Lucie až do noci přecházeli od jednoho pacienta ke druhému, až Valdemar přemluvil Lucii, aby si šla lehnout. Sám však u postele svého přítele zůstal.

Ve tři ráno Brochwicz svůj boj dobojoval.

Valdemar zdrceně hleděl do jeho nehybné tváře a přemáhal dojetí. Hlavou mu táhly vzpomínky na všechno, co spolu od mládí prožili, na všechna ztřeštěná dobrodružství, jež spolu podnikli, na dobu, kdy se ucházel o Štěpu a Jiří mu jako první jeho volbu bouřlivě schválil, na těžké časy po Štěpině smrti, kdy to byl právě Jiří, který s ním nejvíce cítil. Na pozdější dobu, kdy se Jiří zamiloval do Lucie, už se mu nevzpomínalo tak lehce. Dobře věděl, jak Jiří trpěl. A jak vyrozuměl z jeho vyprávění, ani jeho druhá láska nebyla šťastná. Jediné, čeho zůstal ušetřen, byla smrt té ženy.

Valdemar se zvedl, zapálil svíčku u hlavy mrtvého a otevřel okno. Do pokoje se začal drát studený říjnový vzduch a na jasné obloze chladně blikaly hvězdy, dokonale lhostejné k lidským bolestem.

Valdemar tiše zaklepal na dveře vedlejšího pokoje a vzápětí vstoupil dovnitř. Lékař podřimoval v lenošce u postele a když zaslechl Valdemarovy kroky, trhl sebou.

„Tady nelze než čekat, Jasnosti,“ řekl. „Lékařská věda už víc dělat nemůže.“

Valdemar s únavou, ale i se zvědavostí v očích pohlédl do tváře, jež byla nyní ozářena slabým světlem noční lampičky. Ta žena, která dokázala jeho přítele vyléčit z lásky, jež se zdála být osudovou a jedinou, a která to dokázala, aniž vůbec chtěla, jej nesmírně zajímala.

Mohla být asi Luciina věku. Neměla krásu řeckých soch, ale byla z těch žen, v nichž po celý život zůstává něco dětského. Měla malý, trochu zvednutý nos a drobné, ale hezky tvarované rty. Bradu měla jemně vykrojenou s malou jamkou uprostřed, obloučky obočí se směle klenuly pod alabastrovým čelem a oči zastřené víčky byly rámovány dlouhými řasami, jež vrhaly modravé stíny na jemnou pleť pod očima. V těch místech svítilo několik drobných pih sahajících ke kořeni nosu a ještě více zdůrazňujících dětský zjev této ženy. Také na jejím nádherně klenutém čele, nyní hojně skrápěném potem, se skvělo pár pih.

Vtom si Valdemar uvědomil, že ta žena umírá. A on o ní neví nic víc než že se jmenuje Anna a že byla ošetřovatelkou polního lazaretu kdesi v Bělorusku. Pravděpodobně se vůbec nedozví, kam dát zprávu o její smrti, ba nedozví se ani, jakou barvu mají její oči.

„Doktore, opravdu se nedá nic dělat?“ otázal se prudce.

Lékař odevzdaně zavrtěl hlavou a Valdemar zaťal pěsti. Tuto noc už podruhé bezmocně stojí před tou nelítostnou vyšší mocí, kterou nepřemůže žádný člověk sebesilnější vůlí. V tuto noc podruhé, ve svém životě poněkolikáté. Naposledy to byl dědeček a předtím Štěpa, jeho milovaná a jediná Štěpa, která před ním tehdy ležela v horečkách stejně jako tato žena. Bude stejný i jejich konec?

Vlastně by mu na té cizí ženě nemělo vůbec záležet. Proč tedy nad jejím lůžkem skřípe zuby a zatíná pěsti nad svojí bezmocí?

„Měla u sebe alespoň něco, co by ji pomohlo identifikovat?“ zeptal se sklesle.

„Ano, vojenskou známku s číslem,“ ujistil jej lékař. „Její totožnost by tedy měla být dohledatelná.“

Valdemar si přejel rukou po čele. Tak málo toho zbude z jednoho lidského života? Malý kovový štítek s číslem?

Valdemar se rázně otočil a vyšel z pokoje. Nařídil, aby lékaře vystřídala ošetřovatelka, a odešel do své ložnice. Usnout se mu však nedařilo. Promítal si v hlavě znovu celý den, Bohdanův příjezd, pak všechno to, co viděl na nádraží u vojenského vlaku, dlouhý a trýznivý Brochwiczův boj, a nakonec se v myšlenkách znovu vrátil k neznámé ošetřovatelce.

Ten den se sešli u snídaně velice pozdě. Bohdan s Lucií byli zdrceni Brochwiczovou smrtí a Lucie hned po jídle zašla k jeho tělu, poklekla k posteli a dlouho se tiše modlila. Pak vstala a vystřídala ošetřovatelku u nemocné ženy.

Bohdan, nyní už upravený a čerstvě oholený, se pustil s Valdemarem do debaty o budoucnosti. Plánoval co nejdříve odjet do Bialo-Czerkas a pustit se do práce jak na hospodářství, tak na opravách zámku. S úsměvem přiznal Valdemarovi, že navrhl Lucii, aby ještě tuto zimu strávila v Glembowicích, neboť život v napůl zničeném zámku nebude příliš pohodlný, ale Lucie striktně odmítla a prohlásila, že na něj nečekala takovou dobu proto, aby jej hned zase ztratila, a že s ním bude bydlet třeba v maštali. Bohdan její slova tlumočil s úsměvem, ale bylo vidět, jak jej Luciino rozhodnutí blaží.

Ještě dopoledne vydali oba muži příkazy, aby bylo zařízeno vše potřebné pro brzké nastěhování do Bialo-Czerkas, a poté vyrazili na objížďku glembowického panství, aby se mohl Bohdan na vlastní oči přesvědčit o tom, co všechno už Valdemar stihl od konce bojů opravit.

Lucie se mezitím střídala s ošetřovatelkou u nemocné Anny. Pacientka se jednou napůl probrala a když jí přiložili sklenici k ústům, hltavě ji vypila, ale to byl za celý den jediný projev jejího života.

U večeře se ten den sešli oba Michorowští, Lucie, babička Podhorecká a lékař z Obronného.

Babička dnes dostala smutný dopis od paní Dobrzyňské, své dlouholeté společnice, která na začátku války odešla ke své neteři, jejíž muž narukoval. Nyní paní Dobrzyňská psala, že tento muž padl a ona zůstává nastálo u neteře, aby jí i nadále pomáhala s jejími čtyřmi dětmi. Babička, po léta na svou Dobrzyňu zvyklá, ji oželela jen proto, že měla u sebe Lucii, kterou si oblíbila jako svou vlastní vnučku. Nyní se však Lucie chystá odjet zpět do svého předválečného domova a nepřijede ani Dobrzyňská. Stará paní zůstane opuštěná.

„A co já, babičko?“ hájil se žertem Valdemar. „Na mne jsi zapomněla?“

„Ty?“ protáhla bělovlasá stařenka. „Copak tebe je celé dny vídat? Ani u oběda se většinou nescházíme. Sotva tě potkám u večeře.“

„Já se polepším, babičko,“ sliboval Valdemar s úsměvem.

„Anebo vám Valdemar najde novou společnici,“ navrhl Bohdan.

Stařenka se napřímila. „Bože uchovej! V mém věku si zvykat na novou tvář? Nikdy! Něco takového ať vás ani nenapadne!“

Řeč se stočila na situaci v Bialo-Czerkasech. Valdemar se snažil Bohdana i Lucii přesvědčit, aby zimu strávili ještě v Glembowicích, ale Bohdan trval na svém, že se odstěhují co nejdříve. Valdemar si všiml, že Lucie příliš nemluví, ale zato vypadala, jako by z ní zářilo zvláštní světlo. To včerejší den a dnešní noc ji tak proměnily. Nic na tom nedokázala změnit ani Brochwiczova smrt. Pouto mezi Bohdanem a Lucií bylo téměř hmatatelné a Valdemar pocítil lehké bodnutí u srdce. Jak nevýslovně by si přál, aby také on mohl s někým sdílet takovouto něžnou spřízněnost!

Jeho čilý duch však rychle zahnal chvilku slabosti. Znovu se zapojil do debaty.

Načali smutné téma: Brochwiczův pohřeb. Valdemar už ráno podnikl kroky k vyhledání Jiřího bratra, proto navrhoval obřad odložit, dokud se mu onen bratr neozve, nebo dokud nepřestane existovat možnost, že by mohl být brzy nalezen.

Příští den se k večeři nedostavila ani Lucie, ani lékař. Stav pacientky Anny se změnil. Ve chvíli, kdy všichni očekávali, že její příští nadechnutí bude poslední, neboť se za celý den neprobrala a její sípavý dech stále více slábl, ta žena jako by čekala, až se dostane na samé dno svých sil, a pak v sobě zmobilizovala veškerou energii, jež v jejím zesláblém těle ještě zbyla. Její předtím už chladnoucí čelo se znovu prudce rozpálilo, tělo sebou chvílemi divoce zmítalo a z dosud němých úst splývala slova, jež byla většinou nezřetelná, ale občas se mezi nimi dalo porozumět jedinému jménu: Adam. Po jeho vyslovení ještě více zneklidněla a Lucie ji laskavě uklidňovala. Její hlas ale k pacientčinu vědomí přes hradbu horečky nepronikl.

Krize trvala celou noc a chvíle beznaděje se střídaly s jasnějšími záblesky. Až nad ránem pacientka, vysílená až do krajnosti, upadla do hlubokého spánku. Její dech se prohloubil a stal se pravidelným. Lékař vzal do ruky její útlé zápěstí a nahmatal slabý, ale pravidelný pulz. Tiše pak ruku položil zpět. „Stal se zázrak, paní Michorowská,“ řekl.

Valdemar té noci nemohl usnout. A když se mu to nakonec přece jen povedlo, probudil se neobvykle brzy. Bylo mu jasné, že nemá smysl setrvávat v posteli a pokoušet se přemluvit své smysly, aby se opět uklidnily. Raději tedy vstal, oblékl se, vyšel z ložnice a jeho kroky jej bezděčně zavedly před Štěpánčin obraz. Zamyšleně se na něj zahleděl a až po chvíli se přistihl, že mu myšlenky zabloudily od Štěpy k oné neznámé Anně, která podobně jako kdysi jeho snoubenka právě bojuje o život.

Náhle se prudce otočil a hnán netrpělivou obavou vydal se k pokoji té ženy. Zdálo se, jako by jeho kroky řídila předtucha, neboť cestou potkal na chodbě Lucii. Kráčela pomalu, se sklopenou hlavou a nebylo možné poznat, zda její postoj vyjadřuje rezignaci, či snad pouhou únavu. Valdemarovi se při pohledu na ni málem zastavilo srdce. Jakmile ale Lucie zaslechla jeho kroky, hlavu zvedla a usmála se na něj.

„Vyhráno, Valdi,“ řekla. „Doktor tvrdí, že nyní už se téměř jistě uzdraví.“

Valdemar k ní přistoupil a vzal ji za obě ruce.

„Díkybohu,“ vydechl. „A ty si běž lehnout, Lucinko, vypadáš vyčerpaně. Za to, jak ses o naši pacientku starala, zasloužíš obrovské poděkování.“

„Jsem ráda, pokud jsem alespoň trochu přispěla k její záchraně,“ usmála se na něj Lucie. Krátce se rozloučili a ona zamířila do zámeckého křídla, v němž s Bohdanem bydleli.

Valdemar odešel do knihovny, tam rozsvítil malou lampičku a usedl do křesla. S hlavou opřenou o jeho lenošku se zahleděl do stropu a najednou se jeho nitrem rozlila nezměrná a nečekaná radost. Ta drobná statečná žena, o níž skoro nic neví, ale přesto měl o ni nevýslovný strach, bude žít! Vybojovala svůj boj se smrtí, a byl to tvrdý boj. Stejně tvrdý, jakým musela projít jeho Štěpa. Jak nesmírně byl šťasten, že konec byl tentokrát jiný!

Týž den odpoledne probíhal v glembowické zámecké kapli tichý obřad, kterého se kromě obyvatel zámku účastnil také Petr Brochwicz se svojí ženou. Oba se sem rozjeli okamžitě poté, co onu smutnou zprávu z Glembowic obdrželi.

Jakmile obřad skončil, truchlivý průvod se vydal ke smutečně vyzdobenému vozu, do něhož byla naložena rakev s tělem Jiřího Brochwicze. Bude pohřbeno v rodinné hrobce Brochwiczů.

Valdemar, Bohdan a Lucie ještě dlouho hleděli se smutnými tvářemi za odjíždějícím vozem.

Od příjezdu vojenského vlaku uplynulo pouhých šest dnů. A po těchto šesti dnech bylo ze třiatřiceti raněných a nemocných, přivezených do Glembowic, naživu pouze sedm.

Valdemar byl nesmírně šťasten, že neznámá Anna je mezi nimi. Ještě stále se o ní nedozvěděli nic bližšího, ani její příjmení. Od rána, smrtelně unavená svým těžkým bojem, tvrdě spala.

2

Anna se pomalu probouzela. Ještě než otevřela oči, zmocnil se jí podivný pocit, že spala nesmírně dlouho a že ji v tom spánku pronásledovaly děsivé sny. Pak se polekala, když si nemohla uvědomit, kde je. Kolem ní bylo naprosté ticho. Nebylo slyšet žádnou střelbu, žádné hlasy, žádné sténání raněných.

Opatrně rozevřela víčka. To, co uviděla, bylo až neskutečně odlišné od pohledu, který čekala. Představovala si, že procitne na bojišti a vlhká zem kolem ní bude poseta těly mrtvých vojáků, mezi nimiž bude ona jediná živá, ztracená, zapomenutá. Čekala, že z olověného nebe nad ní začne drobně mžít a tělem jí bude pronikat nesnesitelný chlad. Místo olověného nebe však nad sebou uviděla jemně zdobený kazetový strop, pod vyšívanou přikrývkou lemovanou krajkami jí bylo příjemně teplo a když stočila oči na stranu, padl jí zrak na vlídnou tvář mladé světlovlasé ženy oblečené v elegantních šatech.

Anna na tu tvář chvíli hleděla jako na zjevení, až se ústa toho zjevení pootevřela v milém úsměvu a bleděmodré oči zazářily přátelskou účastí.

„Vítám vás na tomhle pozemském světě,“ promluvilo zjevení.

„Kde to jsem?“ vydechla Anna a její hlas byl slaboučký a zastřený.

„Na zámku v Glembowicích. Já jsem Lucie Michorowská.“

„V Polsku? Jsme v Polsku?“ ujišťovala se Anna nevěřícně. „Ale jak je to možné? Kde jsem se tady vzala?“

„Přivezli vás vlakem z Běloruska po bitvě na Němenu.“

Anna se odmlčela a těžce dolovala z paměti útržky posledních vzpomínek. Ano, jela vlakem. Ležela mezi raněnými, měla bolesti a kašlala krev. Byla to nekonečná muka. Střídavě se probouzela a znovu upadala do mrákotného stavu. Občas nad sebou uviděla tvář doktora Jakubovského nebo sestry Marie. Dojeli tedy do Polska. Žije.

Najednou si naplno uvědomila, že žena, sedící u jejího lůžka, se jí představila a ona na tuto její zdvořilost vůbec nezareagovala. Oči se jí rozšířily úlekem.

„Promiňte, paní, moji nezdvořilost,“ hlesla. „Jmenuji se Anna Kovalská.“

Úsměv mladé ženy ji ujistil, že její zmatek za nezdvořilost nepokládá.

„Velmi mě těší, paní Kovalská,“ odpověděla vlídně. „Měli jsme o vás velkou starost. Byla jste zraněná a navíc těžce nemocná, ale nyní vám už žádné nebezpečí nehrozí. Uzdravíte se.“

Poté Lucie Anně stručně vysvětlila všechny okolnosti jejího příjezdu na zámek, ale o Jiřím Brochwiczovi se přitom nezmínila.

Anna ji poslouchala mlčky a všechny ty informace si rovnala v hlavě. Po chvíli už si dokázala vybavit úplně všechno, co jejímu zranění předcházelo. Vzpomněla si na tu strašnou deset dní trvající bitvu poblíž řeky Němen, pamatovala si, jak odnášeli raněné do lazaretu a jak se znovu a znovu vraceli do toho pekla. Nebylo běžné, aby sestry pomáhaly při sběru raněných, ale při této bitvě se vše semlelo tak, že se boj přiblížil do bezprostřední blízkosti polní nemocnice a navíc bylo zabito tolik sběračů raněných, že už je téměř neměl kdo odnášet. Muselo tedy vypomoci pár sester, jež se k této nebezpečné práci dobrovolně přihlásily. Při své misi uviděla Anna padnout Jiřího Brochwicze a vrhla se k němu. Pamatovala si, jak mu zastavuje krev prýštící v gejzírech z rány, a vybavila si také náhlou prudkou bolest, která jí ochromila rameno. Někdo ji odnášel na nosítkách…

Kdoví, co se stalo s ním, s tím mužem, který po ní s takovou naléhavostí a láskou žádal něco, co mu nemohla dát…

Ona sama pak ležela v bolestech, jež jí z ramene vystřelovaly do celého těla, později dostala horečky a dusivý kašel. Další vzpomínky už byly nejasné a útržkovité. Matně si vybavila peklo kodrcajícího vagonu, a od té chvíle už vůbec nic.

Nyní je tedy na zámku v Glembowicích, kde se jí ujala pravděpodobně majorátní paní Michorowská. Znala to jméno. Bylo slavné po celé zemi jako jméno jednoho z nejvýznačnějších rodů Polska. Tím více ji překvapilo a rovněž značně zneklidnilo, že se octla v zámeckém sídle tohoto rodu. Mnohem logičtější by přece bylo, kdyby se probudila v některé z nemocnic na trase jejich vlaku.

„Ale,“ vydechla s obavou, „jak to, že jsem právě u vás a ne v nemocnici?“

„Byla jste jediná žena mezi samými muži,“ vysvětlila jí Lucie. „Zdálo se nám, že potřebujete víc pohodlí, než kolik by vám ho mohla poskytnout nemocnice.“

„Děkuji,“ hlesla Anna. „Velice vám děkuji, majorátní paní. Nesmírně si vaší obětavosti vážím.“

Lucie se zasmála. „Nejsem majorátní paní,“ vysvětlila jí. „Současný majorátní pán, kníže Michorowski, je můj bratranec. Můj muž je z druhé větve Michorowských, proto máme stejné příjmení. Zde v Glembowicích žijeme s manželem dočasně, ale brzy se přestěhujeme na naše vlastní sídlo, které bylo částečně poškozeno při bojích.“

„Promiňte,“ omluvila se Anna. „A vyřiďte prosím mé poděkování svému panu bratranci, který mě přijal do svého domu.“

Lucie vstala z křesílka.

„Zařídím, aby vám přinesli něco posilňujícího k jídlu,“ řekla vesele. „Musíte teď co nejvíce jíst, hodně jste zeslábla.“

Anna si uvědomila, že má hlad, a když jí zanedlouho donesli misku silného vývaru, s velkou chutí několik lžic snědla. Pak na ni ale padla obrovská únava. Hlava se jí propadla do podušek a ona v okamžení tvrdě usnula.

Při obědě mohla Lucie sdělit svým spolustolovníkům nejnovější informace.

„Naše pacientka se jmenuje Anna Kovalská,“ řekla jim.

„Ach, už se probudila a mluvila s tebou?“ zaradovala se babička Podhorecká.

„Mluvila se mnou a představila se mi. Je to velmi kultivovaná žena s vybraným chováním. Přiznám se, že mě to nesmírně překvapilo. Najisto jsem předpokládala, že se bude jednat o ženu z lidu, i když patrně inteligentní.“

„Řekla něco bližšího o své rodině?“

„Ale kdeže!“ zasmála se Lucie. „Je slaboučká a vysílilo ji i těch pouhých pár stručných vět, které jsme si spolu vyměnily. Měla jsem trochu výčitky svědomí, že jsem ji ze všeho nejdříve nenakrmila. Po našem rozhovoru totiž zvládla sotva pár lžic polévky a znovu usnula. Valdi,“ obrátila se ke svému bratranci, „požádala mě, abych ti vyřídila poděkování, že jsi jí poskytl vzornou péči ve svém domě.“

Valdemar krátce kývl hlavou. Tvářil se nezúčastněně, ale ve skutečnosti všechny ty Luciiny zprávy hltal s velkou dychtivostí. Zmocnila se jej nepochopitelná nedočkavost. Kéž by se ta žena co nejdříve zotavila natolik, aby ji mohli začít zvát ke stolu!

Za pár dnů přivedla Lucie k Anninu lůžku také babičku Podhoreckou. Anně toho dne poprvé povolili na chvíli se posadit, obložili ji polštáři a přes ramena jí dali teplý pléd. Její oči byly už nyní jasnější a tím více bylo zřejmé, jak je bystrá a inteligentní.

„Tak Anna Kovalská?“ zopakovala babička její jméno. „A odkudpak pocházíte, slečno? Anebo snad paní?“

„Byla jsem vdaná,“ objasnila Anna. „A žila jsem ve Varšavě.“

„Ach,“ vydechla babička. „A vaši rodiče jsou z jakého rodu?“

Anna sklopila oči.

„Jejich jméno v žádném případě v seznamech polské vyšší šlechty nenajdete,“ sdělila staré paní klidně.

Babička si ji chvíli měřila přísným zrakem.

„Ale vaše chování nesvědčí o nízkém původu,“ namítla.

„Dostalo se mi dobré výchovy i vzdělání,“ ujistila ji Anna.

„Kde jste studovala?“

„Moje maminka byla Češka, proto jsem studovala v Praze.“

„Nějakou veřejnou školu?“

Anna bleskurychle zvažovala, co má odpovědět. Nakonec přece jen řekla po pravdě:

„Karlovu univerzitu.“

„Modrá punčocha!“ zvolala zděšeně stařenka. Ostře se na Annu podívala a přimhouřila oči. „Chápejte,“ pokračovala, „nemám nic proti vzdělání žen, naopak. Ducha je potřeba kultivovat od raného mládí. Ale lze toho přece dosáhnout hojnou četbou a s pomocí kvalitní domácí výuky a ne kdesi v cizím prostředí, kde jsou mladé ženy vystavovány kdovíjakým škodlivým a nežádoucím vlivům! Anebo nanejvýš v nějaké dobré dívčí internátní škole.“

„Můj otec,“ řekla Anna, „spoléhal na svoji výchovu a na můj zdravý rozum a já doufám, že jsem ho nezklamala.“

„Jaký univerzitní obor jste přesně studovala?“ zajímala se Lucie.

„Filozofii a filologii.“

„A je vám k něčemu to vaše filozofování?“ otázala se ostře babička.

„Možná mi pomohlo v těžkých životních chvílích,“ odpověděla Anna mírně a nebojácně jí pohlédla do očí.

„Žena by se měla zaměřit hlavně na umělecké obory,“ trvala na svém stařenka. „Je třeba být hudebně vzdělaná a znát jazyky. Jaké jazyky znáte, paní Kovalská?“

„Francouzštinu, němčinu a angličtinu.“

„Ach! A dobře?“

„Nakladatelé, kterým jsem odevzdávala překlady, si nestěžovali.“

Obě ženy se na ni užasle zadívaly.

„Vy jste pracovala?“ otázala se babička ohromeně. „Vždyť tvrdíte, že jste byla vdaná.“

Annina jistota, s níž odpovídala na předchozí otázky, se najednou někam vytratila.

„Pouze krátce,“ hlesla.

„Nejste doufám rozvedená?“ vyděsila se stará žena.

„Ne, to nejsem.“

„Babičko,“ řekla Lucie mírně, „obávám se, že jsme paní Annu příliš unavily a ona by si ráda opět lehla.“

Jenže babička nebyla ochotna přetnout jejich debatu právě v nejlepším.

„Jak se stalo, že vás manžel nezaopatřil a musela jste se živit prací?“ vyptávala se dál.

Anna znovu zvedla hlavu.

„Promiňte,“ pronesla zdvořile, leč pevně. „Tyto okolnosti jsou pro mne stále ještě bolestné a nerada bych se k nim vracela.“

Babička, která si na ničem tak nezakládala jako na své zdvořilosti a uhlazenosti, si po jejích slovech rozpačitě odkašlala.

„Ovšem, má milá,“ řekla vlídně a pak se otočila k Lucii. „Máš pravdu, Luci,“ pokračovala. „Myslím, že bychom měly nechat paní Annu znovu odpočívat. Paní Anno, jsem velmi potěšena, že jste na dobré cestě ke svému úplnému uzdravení. Mohu vám tlumočit slova svého vnuka, majorátního pána Valdemara Michorowského, že nabídka jeho pohostinství a veškeré péče platí až do vašeho dokonalého nabytí původního zdraví. A jakmile se budete cítit dostatečně silná, abyste se připojila k naší malé společnosti, budete v ní vítána.“

Anna za ní ve zdvořilosti, s níž poděkovala za nabídku i za společnost obou žen, nezůstala v ničem pozadu.

Jakmile se za nimi zavřely dveře, unaveně si položila hlavu do podušek. Chvíli ležela bez hnutí a pak jí zpod víček vytryskly slzy.

Nechtěla, Bůh ví, že nechtěla těm lidem, kteří jí zachránili život, lhát nebo cokoli zamlčovat. Ale copak mohla říci pravdu právě jim, kteří by mohli Jaroszewského znát? Zejména když je více než zřejmé, jak tvrdě ta starší z nich lpí na tradicích, na rodové povinnosti a na bezpodmínečném podřízení se ženskému údělu?

Ona se ale nemohla podřídit. Nemohla a nechtěla. Kdyby neuprchla, stala by se z ní pouhá ubohá troska bez vlastní vůle, hadr na podlahu, o nějž by si Jaroszewský otíral zablácené boty. A Adam? Dobře si všimla, jak se její muž chová ke svému synkovi z prvního manželství. Proč by si měla myslet, že by se k Adamovi choval lépe?

Ozvalo se zaklepání na dveře. Anna si spěšně osušila oči.

„Dále,“ zvolala nepevným hlasem.

Ve dveřích se znovu objevila Lucie. Když uviděla slzy v Anniných očích, polekala se.

„Můj Bože, rozplakaly jsme vás,“ zvolala. „To nesmíte, paní Anno, ublížíte si.“

Anna si znovu osušila oči a pak mlčky zavrtěla hlavou na znamení, že není třeba její projev slabosti zveličovat.

Lucie se znovu posadila do křesílka u její postele.

„Právě proto jsem se vrátila,“ řekla. „Chtěla jsem pozměnit dojem, který za sebou kněžna Podhorecká nejspíše zanechala. Pochopte ji, je ze staré školy, většinu svého života prožila v jiném století. Chtěla bych vás ubezpečit, že nikoho z nás, a zdejšího majitele nevyjímaje, by ani v nejmenším nenapadlo oddávat se jakýmkoli předsudkům vůči vám jen kvůli tomu, že vaše jméno nezdobí žádné erby ani korunky.“

Poté jí Lucie velmi podrobně vylíčila vše o Valdemarových aktivitách směřujících k lepšímu vzdělání a duchovnímu povznesení prostých lidí z jeho panství i širšího okolí. Vyprávěla jí o zdejší opatrovně sirotků, o útulku pro přestárlé a o nemocnici, která slouží všem potřebným. Hovořila o veřejné půjčovně knih o i nadaci, která posílá nadané děti, jejichž rodiče by si to nemohli jinak dovolit, na studia.

Anna se musela pousmát. Skutky toho muže byly nepochybně bohulibé a zasluhovaly úctu a obdiv. Ale otázkou bylo, zda dotyčný pán tohle všechno nedělá z pouhého pradávného feudálního přesvědčení, že je jeho povinností se o své poddané, ač dnes již samozřejmě zaměstnance, náležitě postarat, neboť se to vyplatí víc než nechat je bouřit a rebelovat. Jestlipak by byl schopen sednout si s nimi k jednomu stolu a jednat s nimi bez pocitu povýšenosti? Těmhle lidem bylo vědomí jejich výlučnosti vštěpováno od samého narození a nic na tom nezmění ani fakt, že se země nedávno stala republikou a vládnutí přestalo být výsadou rodové šlechty.

„Nepochybuji o velkých zásluhách zdejšího majitele,“ ujistila Lucii. „Ostatně jeho jméno mi není neznámé. Pamatuji si, že před válkou se zmínky o něm i články pocházející z jeho pera objevovaly často v novinách v souvislosti se zemědělskými výstavami a s různými reformami. Dávno mám o něm povědomí, že je to muž, který požívá velké úcty v celé zemi.“

„To máte pravdu,“ souhlasila živě Lucie. „Navíc si vždycky daleko víc vážil těch lidí, kteří měli něco v hlavě a v srdci, než příslušníků své vrstvy, jejichž majestát spočíval jen v obrovské nabubřelosti a tuposti. Vždyť také není divu. Právě tihle magnáti totiž navždy zničili jeho štěstí, když svými štvavými útoky zabili Štěpánku Rudeckou, jeho snoubenku.“

Když si všimla, že na ni Anna hledí s otázkou v očích, pokračovala: „Ano, Štěpa byla z nižšího rodu, z malé venkovské šlechty, ale přesto jsme ji měli všichni rádi. A Valdemar, ten ji miloval natolik, že si ji vybojoval navzdory odporu nejvyšších kruhů. I když od její smrti letos uplynulo patnáct let, nikdy už se o žádnou jinou ženu nezajímal.“

„To je smutný příběh,“ řekla Anna. „Jen nevím, jak mám rozumět vašim slovům, že ona snoubenka byla zabita.“

„Štěpa byla nadmíru citlivá a děsila se každého náznaku, že by snad mohla být příčinou Valdemarova neštěstí. Sama se bála, že by jej kvůli ní mohla jeho společnost odvrhnout a odsoudit k izolaci. Není tedy divu, že stačilo pár zlých, krutých a nízkých anonymních dopisů, jež ji označovaly za pro jejich společnost malomocnou, k tomu, aby na ni její obavy dolehly natolik, že těžce onemocněla. Zemřela právě v den, který měl být jejím svatebním.“

V pokoji na chvíli zavládlo ticho. Pak se Lucie rázně napřímila.

„Ach, jsem já to ale ošetřovatelka! Krmit vás takovými smutnými příběhy, které navíc v dnešní době znějí jako přenesené z šerého středověku! Určitě se vám tak musí jevit v porovnání s tím, jaký život jste asi vedla vy. Hádám, že jste se od útlého věku pohybovala v intelektuálních kruzích, kde se klade důraz spíše na duševní schopnosti než na míru urozenosti.“

Anna se pousmála.

„Také ne vždy,“ řekla. „Ale nemýlíte se, k této společnosti jsem vždycky tíhla víc. Je pravda, že příliš uvolněné chování, které postrádá alespoň jistou dávku noblesy, příliš ráda nemám, ale snesu je mnohem raději než povýšenost těch, kteří v životě nedokázali nic víc než se správně narodit.“

Po těchto slovech se Anna prudce rozkašlala. Sáhla na stolek pro sklenici, ale Lucie byla rychlejší. Hbitě jí nápoj přiložila k ústům a když se Anna napila a její kašel se utišil, zatvářila se Lucie provinile.

„Ruším vás při odpočinku, který tolik potřebujete,“ vyslovila kajícně. „Nechám vás nyní spát.“

„Jste milá, že jste mi dělala společnost,“ oponovala Anna. „Opravdu to pro mne byl příjemně strávený čas. Děkuji vám.“

Když Lucie odcházela zámeckou chodbou a spěchala ke společné večeři, uvědomila si, že jí tato drobná žena přirostla k srdci víc než by se za tak krátkou dobu zdálo být možné. Ráda by v ní našla novou přítelkyni. Jenže Anna se uzdraví a odejde, a ostatně ona sama za pár dnů začne novou etapu svého života v Bialo-Czerkasech.

„Naše paní Anna je veskrze moderní žena, zdá se,“ pronesla o něco později babička Podhorecká u večeře.

„V jakém smyslu slova?“ zajímal se Bohdan.

„Zjevně je velmi vzdělaná, ale považte, vzdělání nabyla studiem na univerzitě.“

„Studovala v Krakově?“ zeptal se Valdemar.

„Říkala, že v Praze,“ vložila se do debaty Lucie. „A nejen studovala. Později ve Varšavě pracovala a vydělávala si překládáním ze tří jazyků.“

„Tedy samostatná slečna,“ konstatoval Valdemar překvapeně. „Nevím, proč jsem o ní měl představu, že je to pasivní žena, která své okolí dojímá svojí bezbranností a potřebuje, aby se o ni někdo staral.“

„Ale Valdi!“ zasmála se Lucie. „Jak jsi mohl mít vůbec nějakou představu, když jsi ji viděl sotva chvíli, a ještě k tomu v bezvědomí? Navíc není slečna. O věku samozřejmě řeč nebyla, ale jisté je, že už byla vdaná a krátce po svatbě ovdověla.“

Valdemar znatelně zbledl. Prožila si tedy něco podobného jako on!

Najednou jej popadla touha dozvědět se o jejím životě co nejvíce. Jak byl asi bohatý na zážitky, ať už dobré, nebo špatné! Jak jen se lišil od života drtivé většiny žen z jeho prostředí. Všechny byly šlechtěny jako arabští plnokrevníci a vždy bylo dbáno na to, aby nebyly vystaveny nežádoucím vlivům tvrdého a zlého světa mimo jejich kruhy. Jistě, dostalo se jim mnohdy velmi dobrého vzdělání, naučily se hovořit cizími jazyky, zvládly hudební přednes, zpěv či malování, poznaly také cizí země, ale to vše bez toho, že by se kdy setkaly s realitou nižších vrstev. Ale studium na univerzitě bylo do značné míry věcí demokratickou, i když i sem zasahoval vliv nejvyšších kruhů a snažil se dělat rozdíly mezi studenty na základě majetku či postavení jejich rodičů. On sám, když studoval v Bonnu a poté v Halle, podobné tendence vnímal a nesl velmi nelibě.

Tato Anna navíc dosáhla takové míry samostatnosti, že se sama starala o svoji obživu i bydlení. Tedy věci třeba pro Lucii naprosto nepředstavitelné! Navíc se za války dala na ošetřovatelskou dráhu. Co ji k tomu vedlo? Touha být užitečná? Snaha uniknout z dosavadního způsobu života, který jí z nějakého důvodu nevyhovoval? Smutek po jejím muži?

Valdemar si musel přiznat, že je velmi nedočkavý, aby jí všechny tyto otázky mohl položit osobně.

3

Po pošmourném listopadovém dni se na Glembowice snesl večer. Na temném nebi nesvítila jediná hvězda, oblohou se hnaly těžké mraky slibující dlouhý podzimní déšť a studený vítr rval ze stromů poslední zbytky zežloutlého listí. Přesto se upravenou glembowickou zahradou pohybovala temná silueta, jíž nebylo vidět do tváře. Dokonce ani ve chvílích, kdy plné rty vtáhly do plic další doušek kouře z kvalitního doutníku, jehož špička v tom okamžiku zaplála jasnějším světlem, se nedaly rozpoznat rysy muže, jenž se zde procházel.

Valdemar Michorowski, oblečen do tmavého zimního pláště a s rukama zanořenýma do jeho hlubokých kapes, kráčel zamyšlený s hlavou skloněnou k zemi. Cítil podivný stesk, který se ale kdoví proč mísil s ještě podivnější nadějí.

Předevčírem se jejich malá společnost dále zmenšila, když se s nimi rozloučili Bohdan s Lucií a odjeli žít do svého zámku v Bialo-Czerkasech. Jistě, neodstěhovali se na konec světa. Automobilem sem dojedou za půl dne, alespoň tedy v době, kdy budou sjízdné cesty, a vlakem zrovna tak. Ale Bohdana čeká tolik práce, že si bude muset nadlouho jakoukoli zábavu odepřít. Jen aby ta práce měla smysl…

Večer před odjezdem se oba muži sešli ve Valdemarově pracovně. Usadili se do křesel, zapálili doutníky a nejprve chvíli jen nezávazně konverzovali. Teprve posléze se dostali k tématu, v němž se nedokázali shodnout.

„Ukvapuješ se, Bohdane,“ vyslovil Valdemar rázně. „Zimu byste měli přečkat zde. Dobře víš, že před Lucií argumentuji jen nepohodlím, ale skutečnost je jiná. Máme příměří, to jistě, ale ještě stále nejsou pevně dohodnuty jeho podmínky a není stanoveno, jaká bude podoba naší východní hranice.“

„Nebojovali jsme snad proto, abychom opět ustoupili, ne?“ oponoval Bohdan.

„Nebral bych to na lehkou váhu,“ namítl Valdemar. „Tlaky na dělení Volyně jsou velké. Podívej se, jak se Rusko včetně Ukrajiny chová. Převrátili zemi naruby, vyhnali šlechtu, tu, která neuprchla, popravili a její majetky poplenili. Kdyby je aspoň, hlupáci, využili ve svůj prospěch. Ale kdepak, spoustu šlechtických sídel vypálili a vyrabovali jen tak, aby ukojili své nízké choutky. Bohdane, jestli budou Bialo-Czerkasy připojeny k Ukrajině, čeká je totéž, věř mi. A tobě s Lucií půjde nejen o majetek, ale také o život.“

„Naše nová Polská republika tohle nedopustí!“ nenechal se Bohdan přesvědčit. „Promiň, strýčku, ale poslední dobou jsi cestoval méně než já a nedostal ses tolik mezi lidi, kteří stojí v čele naší země. Všichni jsou zajedno v tom, že Volyň nedáme.“

„Možná jsem necestoval,“ připustil Valdemar. „Ale poslouchám, co kdo říká, čtu noviny a dám tak trochu na svoji intuici. Musím tě varovat, že převládají hlasy, které chtějí dělit Volyň na základě převažující národnosti obyvatelstva. A jak je tomu v Bialo-Czerkasech? Odhaduji, že poměr bude každopádně nepříznivý pro Poláky.“

Bohdan energicky zavrtěl hlavou. „Mýlíš, se, opravdu jsem přesvědčen, že se mýlíš.“

„Kéž by!“ zvolal Valdemar. „Ale přesto, Bohdane, pokud je tu alespoň nepatrné riziko, neměl bys sebe ani Lucii takovému nebezpečí vystavovat. Chápu tě, chceš být svým pánem, chceš si řídit hospodářství sám a naplno a nespoléhat jen na správce. V tom případě mám pro tebe jiný návrh. Už před lety jsem tě jmenoval dědicem majorátu a na tom se nic nezměnilo ani nezmění. Ujmi se ho tedy už nyní. Zůstaň v Glembowicích jako jejich jediný pravomocný hospodář.“

Bohdan na něj vytřeštil oči.

„Ale… strýčku… tohle je absurdní. Nejsi přece tak starý, aby ses vzdával veškeré své činnosti a odebral se na odpočinek!“

„Nic takového nemám v úmyslu,“ ujistil jej Valdemar s úsměvem. „Uvažoval jsem, že bych znovu postavil zámek ve Slodkowicích a usadil se tam. Stejně jako kdysi před lety můj dědeček, když odevzdal majorát mému otci. Jen s jedním malým rozdílem. Tamní hospodářství bych si spravoval sám.“

Bohdan vrtěl hlavou. „Ne, nic takového. Celý život jsi zvládal jak Glembowice, tak i Slodkowice, Bialo-Czerkasy i další statky. Přitom Glembowice jsou mnohonásobně větší než všechna ostatní panství dohromady. Tak se mi nesnaž tvrdit, že by ses při svém podnikání najednou spokojil s tak malým prostorem. Nehledě na to, že veškeré výrobní podniky patří pod Glembowice.“

Valdemar se potutelně usmál.

„Založím nové,“ ujistil Bohdana. „A tak dobré, že budeš mít co dělat, abys v konkurenci se mnou obstál.“ Poté zvážněl. „Rovněž nezapomínej na onen nový zákon, který sice ještě nevešel v platnost, ale vážně vyhrožuje všem velkým majitelům půdy, že jim bude její část zabrána. Jestli bude skutečně potvrzen, Bůh s námi. I kdyby jeden z nás měl Glembowice a druhý Slodkowice, přesto přijdeme o obrovské pozemky. Právě proto je třeba naše vlastnictví rozdělit.“

„Ale Slodkowice jsou do základů vypálené,“ namítal Bohdan dále.

„Postavíme nové.“

„V dnešní době? Když už připouštíš dělení Volyně, jak si můžeš být jist, že Glembowice a Slodkowice jsou v bezpečí? Pokud se nedejbože stane, tahle vláda zešílí a stanoví hranice někde mnohem dál než na Curzonově linii, budeme prchat ze země všichni.“

„Curzonovu linii nemůže nikdo brát vážně, natož hranice posunovat za ni,“ ujistil jej Valdemar. „Tohle by neprošlo. Byla by z toho občanská válka.“

„Co když je v zemi daleko víc rebelů a revolucionářů, než si oba myslíme?“ řekl Bohdan. „Co když tihle lidé postaví své mocenské zájmy nad ty národní a ochotně se připojí k revolučnímu Východu?“

„Zajisté je třeba brát v úvahu i tyto málo pravděpodobné alternativy,“ připustil Valdemar. „Z toho důvodu také už nějaký čas ukládám značnou část zisků do bank po celé Evropě i v zámoří. Ze stejného důvodu si v těch bankách platím sejfy na cennosti a ze stejného důvodu investuji volný kapitál do některých slibných amerických firem.“

„Ty, strýčku? Ty, který jsi vždy podporoval zásadně jen domácí výrobu a snažil se o její rychlý rozvoj?“

„O ten se snažím i nyní,“ ujistil jej Valdemar. „Ale revoluční nálady, které zde byly už před válkou, mě lecčemu naučily. Pochopil jsem, že není radno sázet vše na jednu kartu. Podívej se, jak zde válka všechno zničila, zatímco Spojené státy prosperovaly. Kdybych neměl část svého kapitálu tam, neměl bych dnes prostředky na obnovu zdejšího průmyslu. Ale zpět k našemu rozdělení hospodářství…“

Bohdan se soustředěně zamračil.

„Podívej, strýčku, když jsi mě stanovil příštím majorátním pánem, určitě jsi najisto předpokládal, že rod Michorowských bude pokračovat mým prostřednictvím. Nyní je situace jiná. Ačkoliv bych se to nikdy neodvážil říci před Lucií přímo, veškerých nadějí na potomstvo jsem se už vzdal. Já vím,“ pokračoval hlasitěji, když viděl, že se Valdemar chystá mu oponovat, „řekneš mi, že z necelých devíti let manželství jsem byl trvale doma jen sotva první tři roky a pak už jsem byl více v armádě než zde. Jenže stejně jako Lucie ani ty neznáš přesný verdikt onoho varšavského lékaře, kterého jsme navštívili krátce před válkou. Ten zněl: z důvodu jistých vývojových anomálií je pravděpodobnost počít dítě téměř nulová.“

Valdemar zbledl.

„To je mi líto,“ hlesl. Pak ale energicky dodal: „Na mém rozhodnutí, komu připadne majorát, to ovšem nic nemění. Sám jsem bezdětný, a navíc skoro o patnáct let starší než ty.“

„Lucii neopustím,“ ujistil jej Bohdan. „Nejsme ve středověku, abych zapudil neplodnou manželku.“

Valdemar po něm blýskl pobaveným pohledem.

„Skutečně sis myslel, že tě o to coby patriarcha rodu budu žádat? Notabene když je Lucie má sestřenice?“

Bohdan se zasmál. „Ostatně je možné,“ prohodil, „že nakonec toho dědice ještě zplodíš ty!“

Valdemar se nostalgicky pousmál.

„Ne!“ zvolal Bohdan. „Tenhle sladkobolný výraz v mé přítomnosti nepoužívej, strýčku. A pojďme se vrátit k praktickým věcem. Viděl bych to asi takhle: na celé glembowické panství se ještě necítím dost schopný a zkušený. Vždyť jsem před válkou hospodařil samostatně téměř přesně tři roky a ani o den déle. Dohodněme se tedy, že mě necháš ještě nějakou dobu, řekněme pět let, v Bialo-Czerkasech, mezitím postavíš pohodlný dům ve Slodkowicích a pak si můžeme na toto téma pohovořit znovu. Co říkáš?“

Valdemar povzdychl. „A jsme zpět na začátku, Bohdane. Tvrdím, že je tu velké riziko, že oněch pět let vůbec mít nebudeš, protože bude-li tvé panství připojeno k Ukrajině, ve velice krátkém čase ti je seberou, tebe ožebračí a ohrozí tvůj i Luciin život.“

„Na tom, jaká je míra toho rizika, se, zdá se, neshodneme,“ řekl Bohdan. „Proto se nezlob, když se budu řídit svým názorem a stěhování neodložím.“

„Pak tě jen prosím, buď opatrný a dávej pozor na Lucii i na sebe.“

„To ti mohu slíbit,“ uzavřel Bohdan a další debata už se nesla v čistě pracovním duchu.

A tak se spolu rozloučili. Jakmile odjeli a usadil se prach za jejich automobilem, nechal si Valdemar osedlat koně a vypravil se do Slodkowic. Když projížděl borkem, vrátily se k němu vzpomínky na den Štěpánčiných jmenin. Právě v těchto místech se Štěpa procházela s Lucií a on ji zahlédl mezi stromy, půvabnou, mladou a tolik mu již drahou! Jak byla tehdy nadpozemsky krásná a líbezná! Ano, nadpozemsky. Sám ji nazval mimózou, křehkou rostlinkou, která je tak citlivá, že může jen těžko obstát v drsném světě. Jaký div, že tak brzy odešla tam, kde bylo pro její křehkou duši bezpečno!

Poprvé jej napadlo položit si otázku, jak by se asi Štěpa dovedla vyrovnat se všemi těžkostmi, které s sebou doba přinesla. Samozřejmě, byl by zde pro ni on coby záštita a opěrný sloup, ale co kdyby jej při útoku na zámek třeba zabili? Co by si počala? Jak by se o sebe postarala? Co všechno by dokázala snést, než by zemřela nebo přišla o rozum? Velice milovala děti. Ale povedlo by se jí přivést je na svět, aniž by tím ohrozila svůj život? Byla tak křehká, subtilní a jemná! A kdyby se jí to povedlo, uměla by je ochránit, pokud by zůstala sama?

Při těchto úvahách mu mimoděk vytanula na mysli bledá tvář s pihami rámovaná záplavou kaštanových vlasů patřící nemocné Anně, a tato představa jej vrátila do reality. Zámek, respektive to, co z něj zbylo, byl už na dohled. Tam, kde kdysi stála hlavní budova, se k nebi tyčilo pár zčernalých zbytků zdí, v nichž místy jako slepé oči čněly okenní otvory s ohořelými pozůstatky rámů a okenních křídel. Okna Štěpina bývalého pokoje chyběla úplně.

Hospodářské budovy zůstaly sice částečně zachovány, ale dobytek a koně odtud byli dávno odvedeni. Poničený byl i zámecký park. Z bývalého skleníku s exotickými rostlinami zbyly ruiny, jezero bylo zkalené a zarostlé rákosím.

Valdemar se zachvěl. Na mysli mu vytanuly vzpomínky na dobu veselých společenských setkání, jichž se zde odehrál bezpočet. Jezdila sem Rita, energická impulzivní dívka, která po celé roky neskrývala svou zamilovanost a která nicméně se vztyčenou hlavou snášela jeho přehlížení a nakonec i jeho vzrůstající city ke Štěpě. Mnohokrát si později kladl otázku, proč nedovedl její city opětovat, když by se k němu možná hodila daleko lépe než Štěpa. Byla nebojácná, veselá, vtipná, chytrá i hezká a s životem se uměla prát s elánem a se zdravou tvrdostí. V patách jí vždy byl hrabě Trestka, trochu fanfarón, trochu floutek, ale muž se srdcem na pravém místě. Valdemar byl velmi rád, ba snad se mu i ulevilo, když se ti dva nakonec vzali. Nyní mají dva syny a žijí v cizině. Po skončení světové války se vrátili ze zámoří a usadili se v Paříži. Podle posledního dopisu, který mu Edward napsal, se zpět v dohledné době nechystají a otázkou je, zda se sem vůbec někdy vrátí. Trestkovo panství v Ožarově bylo vypáleno, půda poničena a spousta majetku rozkradena. Trestka psal, že vidí svoji budoucnost jinde než v zemědělství. Začal se zabývat finančnictvím a ukázalo se, že pro ně má velké vlohy. V posledním dopise se rovněž zmínil, že přišel na chuť bydlení ve skromnějším domě s menšími náklady a menším množstvím služebnictva a do budoucna by si držet velký zámek ani nepřál.

„Když člověk nepořádá hony, bály ani jiné společenské akce, bez velkých prostor se hravě obejde,“ psal v minulém dopise. „Tenhle životní styl se přežil, milý příteli. Stejně tak je na ústupu šlechtictví, a to i v zemích, kde na rozdíl od Polska nezrušili tituly. Společenská prestiž už dávno netkví v tom, z jak vznešeného či méně vznešeného rodu kdo pochází. Peníze, příteli, peníze, jen ty rozhodují, kdo je nahoře a kdo dole. Hrabátko či knížátko s holým zadkem, byť se starým rodokmenem, dnes znamená daleko méně než spekulant zbohatlý válečnou výrobou či prodejem nemovitostí.“

Ano, doba se mění. Valdemar tento vývoj předpokládal už před mnoha lety, jen tehdy netušil, jak do něj navíc zasáhne jednak válka, jednak revoluce v Rusku, nejistota ohledně územní příslušnosti kraje, v němž měl část svého majetku, a nakonec i otázka budoucnosti celé polské země. Kdyby se v případě Volyně jednalo jen o správní záležitost, nedělal by si příliš velké starosti. Stát je stát, ať už ten, nebo onen. Důležitá je vaše půda a vaše schopnost vydobýt z ní to nejlepší. Například Těšínsko. Znal tam pár rodů, které byly od nepaměti polské. Staletí žily pod správou Rakouska, nyní patří do nové Československé republiky. Ale co se změnilo? Ti lidé žijí dál, dál si hospodaří na svých pozemcích, dál zvelebují svá sídla a pečují o svou půdu a nepříliš se starají o to, kde leží jejich hlavní město.

Jenže to, co přichází z východu, ohrožuje všechny tyto jistoty od samého základu. Vláda lůzy, vláda nezkušených, nerozumných a fanatických. Vláda, která sebere veškerý majetek schopným a zkušeným a rozdá jej těm, kteří si s ním nevědí rady. Kam jen to může vést?

Valdemar se otočil k Slodkowicím zády a pomalu se vracel do Glembowic. Cestou zkoumal své vlastní pocity, jež jej vázaly k jeho rodné půdě. Dokázal by to, co se povedlo Trestkovi? Uměl by zapustit kořeny někde jinde? On, odjakživa spjatý se svojí půdou, jíž až dosud věnoval veškerou svoji energii a veškerý um? S tou půdou, již nejednou bránil s nasazením života, a ona se mu za to vesměs odměňovala bohatou úrodou? A rovněž se svým lidem, o jehož duchovní povznesení se po dlouhá léta tak pečlivě staral?

Když zpoza stromů vykoukly první glembowické věžičky, zablesklo se mu v očích a napřímil se. Bylo toho málo v životě, co by nedokázal. Co jej váže k těmto věžím? Minulost. Minulost plná příslibů a nadějí, jež se nenaplnily a zanechaly jej zraněného, ba téměř jakoby mrtvého. V glembowických chodbách chodí duch té, která tam měla být paní, ale nikdy nebyla, a která tam vnáší smutek a nostalgii. Když bude třeba, půjde dál a s novým životem si poradí! Jeho dílo, které zde vykonal, už tak jako tak nezanikne a semínka vzdělanosti a civilizovanosti, jež zde zasel, jsou přece již natolik silná, aby je plevel nezahubil ani v případě, že by o ně již on sám nepečoval.

Večeře byla v ten den smutná. Babičce se stýskalo po Lucii a trochu ji utěšilo jen několik hodin strávených ve společnosti uzdravující se Anny Kovalské.

Valdemar žasl, když se babička přiznala, kolik času spolu strávily.

„Netušil jsem, že v tobě dřímají tak silné samaritánské sklony,“ podivil se.

Stařenka se pousmála.

„Zdá se mi,“ řekla, „že v případě nás dvou brzy přestane být patrné, která je osobou pečující a která pečovanou. Například dnes mi paní Anna více než hodinu četla mého oblíbeného Dickense. A pak mi zahrála pár skladeb Čajkovského. Hraje velice slušně na to, kolik let u klavíru neseděla. Navíc vezmeme-li v úvahu, že rameno se jí ještě zcela nezahojilo.“

„Opravdu? Tohle už jí lékař dovolil?“

„Uzdravuje se dobře. Nechala jsem jí ušít nějaké šaty, aby se mohla brzy připojit k naší společnosti, a také boty a zimní oblečení na vycházky. Zítra snad už bude vše hotovo. A když jsi byl pryč, krátce jsme se spolu prošly hlavním křídlem zámku.“

„Ach,“ vydechl Valdemar překvapeně. „To mě těší. Konečně budu mít možnost se s ní seznámit osobně.“

„Nevím, co si mám o ní myslet,“ pokračovala babička. „Její životopis je plný mezer, které odmítá zaplnit.“

„Nemáme právo žádat ji o životopis,“ konstatoval Valdemar klidně.

„Ale co si myslet o člověku, který tak často odvádí řeč, když se jej zeptáš na něco byť jen povrchně osobního? Spíše jsem si jen odvodila z náznaků, že zřejmě valnou část života prožila ve Varšavě nebo jejím blízkém okolí, že její otec byl Polák a matka Češka. V osmi letech o matku přišla a otec ji často posílal k příbuzným své bývalé ženy. Potom odešla do Prahy ke své pratetě, která ji nechala studovat na dívčím gymnáziu. Absolvovala dokonce i pražskou univerzitu. Krátce byla vdaná, pak se až do začátku války ve Varšavě živila jako překladatelka. V patnáctém roce si udělala zdravotnický kurz a odešla do polní nemocnice. Svůj věk mi přímo neřekla, ale z ostatních údajů si člověk dá lehce dohromady, že jí musí být asi tak pětatřicet.“

Valdemar zatajil dech. Přesně tolik by dnes bylo jeho Štěpě…

„Takový životopis se mi zdá docela kompletní,“ namítl posléze téměř vyrovnaným hlasem.

„Musel bys s ní mluvit, aby ti bylo jasné, že něco tají,“ trvala na svém stařenka. „Cokoliv týkající se jejích rodičů nebo jejího manželství je oblast, do které nenechá nikoho nahlédnout. Stejně jako cokoli ohledně důvodů, proč byla nucena sama si vydělávat na živobytí.“

„Každý z nás má oblasti, kam nenechá nikoho nahlédnout,“ ujistil ji Valdemar. „A my jsme pro ni cizí lidé.“

„Ptala jsem se jí, jak si plánuje svůj budoucí život,“ pokračovala babička.

Valdemar se polekal.

„Nerad bych, aby tvé otázky pochopila jako náznak, že nás její přítomnost obtěžuje.“

Babička jej probodla povýšeným pohledem. Nemusela říci jediné slovo, aby Valdemar pochopil, že z podobné nezdvořilosti ji může nařknout jen naprostý neotesanec.

„Promiň, babičko,“ řekl s pobaveným úsměvem. „Jen nechápu, co tě k takové otázce vedlo.“

„Jednoduchá úvaha, milý chlapče. Lucie odešla. Nemám zde žádnou ženskou společnost, která by mi vyhovovala. Vnučky s dětmi se zastaví málokdy. Číst už mohu jen málo a s obtížemi. A Anna je inteligentní, vzdělaná, kultivovaná a velmi taktní. Dokonalá společnice.“

Valdemar pochopil okamžitě.

„Chceš ji zaměstnat namísto Dobrzyňské?“ žasl.

„Uvažuji o tom. Zatím jsem jí to nenabídla.“

„Myslíš, že se s takovou životní náplní spokojí? Je zvyklá na hlavní město, na rušnější život, na větší společnost. Promiň, babičko, ale předčítání románů, hraní na klavír a poslouchání vzpomínek na mládí je náplň pro někoho, kdo má již život téměř za sebou. Nikoli však pro stále ještě mladou ženu, která se může znovu vdát a může dokonce mít i dítě.“

„V pětatřiceti? Ale Valdi, v tomhle věku se mnohé mé vrstevnice staly babičkami. A já sama jsem měla prvního vnuka o pouhých šest let později.“

„Dnes je trochu jiná doba.“

„Stejně s tvými argumenty nesouhlasím,“ pokračovala babička. „Kdyby paní Anna byla s oním rušným životem v hlavním městě spokojená a kdyby se chtěla vdát, sotva by odešla do války.“

„Možná odešla proto, že prožila něco tragického a v té chvíli potřebovala změnu,“ namítl Valdemar. „Nyní jsou rány zhojeny a může pokračovat dál.“

„Ano?“ protáhla babička. „Jak dlouho se takové rány hojí? Znám jednoho, tomu nestačilo ani patnáct let.“

Valdemar se zachmuřil.

„To je něco jiného,“ zavrčel.

„Skutečně? A v čem se city majorátního pána Valdemara Michorowského liší od citů nějaké Anny Kovalské? Jsou hlubší, košatější, vznešenější? A proč tedy Anna ještě před pár týdny volala v horečkách stále stejné jméno: Adam?“

Valdemar na ni s předstíraným úžasem vytřeštil oči a jeho pohled zajiskřil pobavením.

„Babičko,“ hlesl, „vždyť ty mluvíš jako socialistka. Nebylo nám tak náhodou odmalička vštěpováno, že my máme všechno vznešenější, a city nevyjímaje? Že prostý lid se ze všeho snadno otřepe a není zapotřebí jej přehnaně litovat, když zažije nějakou tragédii?“

Babička se zasmála.

„Tvá ironie je brilantní, hochu, klobouk dolů,“ řekla. „Ale nic nemění na mém přesvědčení, že paní Anna o své budoucnosti nemá příliš jasnou představu a že jí zaměstnání u mě může poskytnout vítaný oddechový čas, než si v životě najde svůj nový směr. Ostatně, ví dobře, kolik křížků mám na krku, tak nemůže počítat s tím, že ji zde její práce upoutá nadlouho.“

„Tak nemluv, babičko,“ okřikl ji Valdemar. Poté se zvedl, přistoupil k ní a políbil jí ruku. „Když má někdo v sobě tolik vitality jako ty, pak má na podobné řeči ještě spoustu času,“ ujistil ji s úsměvem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Valdemar.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.