Helena Mniszkówna

MALOMOCNÁ

Edice POHODKY

Praha 2017

© Taťána Kubátová, 2017

Z polských originálů v podobě e-knih

Trędowata a Ordynat Michorowski vydaných nakladatelstvími

Tower Press, Gdansk v roce 2000 aWydawnictwo MG

přeložila © Taťána Kubátová.

Vydalo v roce 2017 nakladatelství Taťána Kubátová,

Janského 2367/97, 155 00 Praha 5,

web: http://www.tkweb.cz,

e-mail: tana@tkweb.cz

jako celkově 45. a 18. elektronickou publikaci v edici POHODKY

V tomto překladu 2. vydání

Obálku navrhla a zpracovala © Taťána Kubátová,

sazba Taťána Kubátová

redakce Hana Horová

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-87805-55-8 (epub)

ISBN 978-80-87805-56-5 (mobi)

Část první

Malomocná

1

Rozednívalo se. Jasný pruh na východě se rozšiřoval. Z růžové přecházel v tóny bledé, stále světlejší, téměř průzračné, se zlatavým pozadím.

Vzduch, ještě naplněný nočním chladem, vstřebával sluneční paprsky a přitom se snášel k zemi, čím dál svěžejší a ostrý jako briliant.

Probuzené ptactvo šveholilo a jeho hlasy se slévaly v jednolitou melodii. Stromy, pokryté hebkou májovou zelení, šuměly na uvítanou slunečnímu poslu, jitřence.

Zámek ve Slodkowicích byl tichý, světlé stěny se blýskaly v růžové východní záplavě a jeho průčelí zdobily lípy vyšňořené do čerstvé zeleně.

Ve dvoře za zahradou a parkem se rozezvučel zvon. Pronikavě zněl jitřním tichem a jeho halas se rozléhal hospodářskými budovami. Ostrým hlasem vyháněl čeleď z postelí do práce.

Obyvatele zámku ten zvuk nevzbudil.

Za chvíli se však přesto otevřelo benátské okno v přízemí levého zámeckého křídla. Do jemných záclon zavanul svěží dech jara a něžně se dotkl hebkých zlatých vlasů Štěpy Rudecké, která zvědavě vykukovala ven.

Byla v noční košili a vlasy měla poněkud rozcuchané. Probudil ji hlas zvonu a volání kukačky v parku.

Dívka zůstala okouzleně stát u okna. Jitro ji naplňovalo obdivem a ona s rozkoší vdechovala svěží vzduch. Pohled na květy, pokryté třpytivou rosou, a šveholení ptactva ji fascinovaly a ponoukaly ke snění.

Rudá ústa se usmívala stejně jako krásné jitro, ale ve velkých fialkových očích se skrýval smutek, jenž byl v rozporu s mladistvou postavou a s veselým hlasem, jímž dívka zvolala:

„Jaký je ten svět krásný! Beztoho už neusnu, zajdu si tedy do lesa!“

Odběhla od okna a začala se oblékat.

Vlasy si spletla do copu a ten pak stočila do těžkého uzlu v týle hlavy. Vlasy se jí od přírody jemně vlnily a ovíjely měkkými kučerami její malé uši i krásně modelované čelo. Hodila na sebe jednoduché šaty ze šedivého batistu a ozdobila je šňůrou růžových korálů, lesknoucích se jako velké třešně.

Jakmile se oblékla, nahlédla do sousedního pokoje. Ten byl ponořen do hlubokého spánku, ztemnělý a se spuštěnými záclonami.

Štěpa zašeptala:

„Lucie má ještě půlnoc. Půjdu tedy sama.“

Po špičkách prošla několika bohatě a vkusně zařízenými pokoji. V obrovské zámecké hale se bezradně zastavila, jen co zjistila, že těžké skleněné dveře jsou zamčené.

Pomohl jí sluha, který právě scházel po schodech s kartáči v rukou. Když ji spatřil, široce rozevřel rozespalé oči, ale vzápětí si pospíšil, aby jí uctivě odemkl.

Po chvíli už vbíhala do parku.

Procházela se po pískových cestách a trhala štíhlé bílé narcisy. Všude kolem se nesla vůně ze záplavy šeříkových květů. Kalichy narcisů, bělostné a vonné, byly ještě plné chladivé rosy a žluté oči květů s červenými řasami vypadaly jako uslzené.

Dívka skláněla ke rtům bílé kalíšky a pila ty slzy s rozpustilým úsměvem.

Jak se natahovala k šeříkovým hroznům, setřásala přitom z vonících chocholů déšť krůpějí na lesknoucí se vlasy. A tak i její hlava ve slunečním jasu vypadala, jako by se koupala v blyštivém zlatě.

S kyticí květů vyšla z parku do ovocného sadu a vykřikla samou radostí. Stromy zde stály slavnostně vystrojené do nádherných květů, jabloně byly plné poupat, mladistvé a šťastné. Višně byly obsypány bělostí květů jako řady dívek, ubírajících se ke svatbě v bílých závojích.

Omamná vůně, snášející se z kvetoucích větví, byla všudypřítomná. Květy vypadaly ve slunci jako pozlacené, k tomu jemně šuměl větřík a byl slyšet bzukot včel. Občas ze stromu slétl bílý motýl a vznášel se vzhůru jako odvátý květ.

Štěpa, vší tou vůní opojená, si ulomila několik višňových větévek a připjala je do vlasů i k pasu. Takto ozdobená květy kráčela úzkou cestou, lemovanou rybízovými keři.

Cestička vedla do lesa za zahradou, nazývaného borek.

Štěpa rozhrnovala orosené haluze, obsypané květem. Mezi tmavším listím visely jasně modré trsy vrhající odlesky měňavých barev. Šedý batist jejích šatů pokrývala třpytící se tříšť rosy, rosa kanula i na její tvář a ruce, ale ona se tomu jen smála.

Běžela k malé brance v železném plotě, otevřela ji a začala se brodit bujnou mokrou travou, jíž pak přešla přes okraj louky, oddělující ovocný sad od lesa. Mezi vysokými borovicemi a jinými rozložitými stromy jí náhle bylo do zpěvu.

Kolem nohou se jí mihla veverka a hbitě vyskočila na strom. Bylo slyšet neúnavné cvrlikání vrabců a jednotvárné ťukání datla.

V nedaleké olšině prozpěvoval úchvatným sopránem slavík, z hloubi lesa pokřikovala tenorem kukačka, největší lenoch mezi ptactvem. Lesní svět překypoval životem, byl plný štěbetání a volání, les zvučel, šuměl a halasil.

Do dáli letěla probuzená ozvěna plná hlaholu a veselí. Usmívající se dívka proplouvala slunečným ránem a hroužila se do květů a zeleně.

Záhy však její zářivost pohasla. Její mladou tvář zastínil mrak a zatemnil jas jejích očí lemovaných dlouhými černými řasami. Zkrabatila své hezké husté obočí a spustila sukni svých šatů na mech. Náhle rozmrzelá vyslovila polohlasem:

„Mám já se vůbec z čeho radovat?“

V té chvíli si uvědomila, že od té doby, co se stala učitelkou ve Slodkowicích, uplynul teprve měsíc.

Jak se ten čas loudavě vleče!

Nikdy dříve by ji nenapadlo, že jednou bude pracovat. Neměla zapotřebí vydělávat si na živobytí. Ale přesto k tomu došlo. K tomu, aby se stala učitelkou, ji však nepřiměla hmotná nouze.

Štěpánka byla dcerou ze zámožné rodiny žijící v polském království. Kromě ní měli rodiče ještě dvě mladší děti. Jí bude brzy devatenáct let. Nyní, při své procházce lesem, si Štěpánka vybavila okolnosti, jež ji vypudily z domova.

Před svým vnitřním zrakem si promítala urostlou postavu Edmunda Pratnického i své dětinské city, jež k němu chovala.

Když se vrátil z dublanské školy, jeho krása Štěpu uchvátila. Aniž by se zabývala jeho povahou, poprvé v životě vzplála prudkou, slepou zamilovaností, v níž však nebyla opravdová láska. Pratnicki jí zkrátka popletl její lehce romantickou a exaltovanou hlavu.

Poté, co Štěpánka dokončila studia ve varšavském penzionátu, začala navštěvovat společenské kurzy a dostala tak příležitost trochu poznat mládež z řad studentů. Byli to většinou hoši ušlechtilí, plní ideálů. Štěpa netušila, že existují i muži jiného druhu. Pratnicki, zlákán dívčinou krásou, využil její naivitu a začal se obratně přetvařovat, jen aby ji získal. Dokonce se dokázal vetřít i do přízně manželů Rudeckých. A tak z toho vznikl románek.

Jenže Štěpánčin otec, i když věděl, že mladí lidé si už vyznali lásku, nedal svolení k zasnoubení. Zneklidňovala jej totiž přílišná povahová rozdílnost obou mladých lidí.

Starý statkář Edmundovým krásným slovům nevěřil. Znal „papá Pratnického“ a věděl o něm, že má na svědomí jisté nečestné záležitosti. U Štěpy pozoroval tolik vzletného nadšení a takovou nálož citů, že se jen hrozil, jak tenhle románek skončí. O jeho konci nepochyboval, a tak s obavou čekal, jak otřese Štěpiným duševním klidem.

Tušení jej nezklamalo.

Otec Pratnicki, který synovy záměry podporoval, začal s obratností vyšetřujícího soudce zkoumat, jaké věno Štěpánka dostane. Když se dozvěděl, že to bude pouhých pár tisíc, byl roztrpčen. Vzápětí synovi vysvětlil, jak by pro něj byl takový svazek nevýhodný, a nabádal jej, aby vztah ukončil. Při své kráse a svém původu se může oženit s dívkou, jejíž věno bude čítat statisíce.

Tou dobou však i Štěpánka začala pochybovat o tom, zda je její ideál skutečně tak křišťálově čistý, jak se domnívala. Její inteligence a citlivost ji přiměly k tomu, aby jej vystavovala všemožným zkouškám. A pomalu docházelo k vystřízlivění. Korunu všemu nasadil „papá Pratnicki“ svými dotazy na výši věna. Tahle jeho slova byla poslední tečkou. Pan Rudecki se rozhodně postavil proti zasnoubení a v duchu si blahořečil, že včas odhalil skutečné úmysly Pratnických.

Také Štěpa byla nucena si přiznat, že Edmundova ušlechtilost byla jen klam. Najednou si začala uvědomovat jeho cynismus a ješitnost a tam, kde dříve viděla dobrotu, nalezla nízkost a sobectví. Edmund jí začal připomínat masožravou květinu, která svojí krásou a vůní vábí pošetilé mušky, a jen co podlehnou jejímu mámení, uzavře nad nimi kalich a bezostyšně odhalí svoje skutečné nitro. Poté, co mušky zabije svým jedem, pohltí je a využije pro vlastní obživu.

Také ona už byla na okraji zrádného kalichu. Naštěstí se před záhubou zachránila včas.

Štěpa, cele ponořená do vzpomínek, se posadila na kmen a s rukama složenýma v klíně zádumčivě sklonila hlavu.

První životní zklamání poznamenalo její duši záplavou hořkosti. Její někdejší bezmezná víra v lidi byla otřesena, sklony k hlubokým vznětům se utlumily. Byla odhodlána navždy obrnit své srdce vůči lásce a přitom zapomínala na fakt, že je jí devatenáct let a že jí byl dán do vínku živý temperament.

Nános pesimismu, který utlumil její ideály, ještě zesílil ve Slodkowicích.

Když byl vztah s Edmundem ukončen, Štěpa se rozhodla odejít na čas z domova. Stud a lítost ji ponoukaly, aby uprchla co nejdále. Snila o širém světě, dálkách, nových podnětech!

Její živá letora jí v mysli vymalovala pestré obrazy plné fantazie a ona se nechávala unášet nádhernými vizemi. Měla chuť rozepnout křídla do šířky a rozletět se.

Po krátkém boji odjela s otcem vyhledat si místo učitelky. Veškeré přemlouvání rodičů bylo bezvýsledné. Nakonec ustoupili a jen doufali, že tento rozmar, vyvolaný prvním životním zklamáním, nebude mít dlouhého trvání. Báli se, do jakého místa by se mohla dostat.

Najít zaměstnání bylo dost obtížné. Štěpa i pan Rudecki měli své jasné představy, z nichž nehodlali slevovat.

Štěpa některým dámám připadala příliš hezká. Obzvlášť těm domýšlivým nebo těm, jejichž dcery byly ošklivější. Po mnoha neúspěšných pokusech se však místo našlo. Baronce Elzonowské Štěpina krása nijak proti mysli nebyla, ba naopak, vítala ji. Dělala si pouze starosti o to, zda se Štěpánka nebude ve Slodkowicích nudit, když tam bydlí jen ona s dcerou, její starý otec a starý správce, někdejší učitel jejího bratra. Jenže Štěpánka toužila po klidu, a tak jí dokonce nebylo proti mysli souhlasit s podmínkou, že neodjede domů na prázdniny. Vzdálených Slodkowic se sice bála, ale přece jen ji tam cosi vábilo.

Pan Rudecki obeznámil paní Elzonowskou s okolnostmi, které předcházely Štěpánčinu rozhodnutí odjet z domova, a požádal ji o pečlivou ochranu své dcery. Paní Elzonowská mu to slíbila s velkou dávkou pýchy a špetkou srdečnosti.

Pana Rudeckého barončin vznešený původ znepokojoval. Nepřál si, aby se dcera dostala mezi aristokracii. Věděl, že i ve statkářských domech se k učitelkám chovají všelijak, a chvěl se při pomyšlení, že na zámku mohou jeho Štěpu urážet.

Přitom si však byl vědom toho, že rodová aristokracie je nadmíru zdvořilá a že opravdový vysoký šlechtic ze starobylého rodu bývá vždy slušnější než nadutý zbohatlík.

Barončino jméno pana Rudeckého uklidňovalo. Měl za to, že ona je právě tím typem velké dámy, sice trochu odměřené, ale přesto ne nevlídné.

Svou žačku poznala Štěpa až na místě.

Lucii bylo šestnáct let. Byla to křehká, jemná a hezká dívka s velmi světlými vlasy a modrýma očima a od své matky se lišila jak zjevem, tak také povahou. Se Štěpou se rychle sblížily a záhy mezi nimi vzniklo přátelství.

Štěpa se zvedla z kmene a vydala se hlouběji do lesa.

„Jen jestli tady vydržím až do konce? Pochybuji!“ zašeptala.

Její láska k Pratnickému, třpytivá a křehká jako rychle hynoucí motýl, už dávno uhasla. V současnosti ji však znepokojovalo cosi jiného. Všichni k ní byli laskaví, obzvlášť starý Luciin dědeček, pan Matěj Michorowski, magnátský typ, ale přesto milý člověk. Choval se k ní velmi srdečně a nazýval ji Steňou. Vyprávěl jí, že tahle zdrobnělina jejího jména mu připomíná dávné mládí. Štěpa nevěděla, čeho se tyto jeho vzpomínky týkají, ale byla starému muži vděčná za jeho sympatie a otcovskou dobrotu.

Neměla však ráda jeho vnuka, majitele Slodkowic, mladého majorátního pána, Valdemara Michorowského. Ten bydlel dvě míle odtud v majorátním zámku v Glembowicích, ale často pobýval i ve Slodkowicích. A nepromeškal jedinou příležitost k tomu, aby si ji mohl nešetrně dobírat. Pokaždé, když přijel, Štěpa ztrácela náladu. Všechny jeho zlomyslné narážky pak odbývala mlčením nebo skrytým hněvem.

‚Ten mě donutí, abych opustila Slodkowice,‘ říkala si s lítostí. A rovněž s podivem, protože o něm slýchala vesměs samou chválu.

‚Chová se tak jen ke mně? Připomíná mi Pratnického, ale po demaskování.‘

Ten se nepřetvařuje a nepředstírá, že je ideální. Své povahové nedostatky odhaluje zcela zjevně. Jenže, co je vlastně lepší? Svět snů, nebo skutečnost? Svět snů je jako květ krásných barev a čarovné vůně. A skutečnost? To je prostá bylina a šedivá zem, z níž vyrůstá.

Mladý Michorowski, to je právě ona skutečnost bez pozlátka.

Štěpa bloumala lesem plně pohroužená do vlastních myšlenek. Každá borovice, mýtina, ba i veverka nebo kukačka jí připomínaly Ručajev a v ní se náhle začala vzmáhat touha po domově.

Pojednou se začala sama sebe s úžasem ptát, jak jen mohla souhlasit s podmínkou, že na prázdniny nepojede domů k rodičům.

V bahnitém lesním zákoutí našla záplavu pomněnek, pryskyřníků a ohnivě žlutých lučních sasanek a začala je se slzami v očích trhat. Ty pomněnky jí připomínaly ručajevskou olšinu.

S kyticí orosených květin se vrátila do zahrady.

Slunce už vystoupilo vysoko. Jeho paprsky pronikly mezerami mezi listím a vrhaly na hebkou trávu obrovskou zlatou síť.

Vtom Štěpa spatřila na cestě uprostřed borku pomalu se pohybujícího jezdce.

Zachvěla se nelibostí.

Byl to Valdemar Michorowski.

Kůň, na němž jel, byl nádherný a černý jako láva. Jirchové sedlo, žlutá čabraka a uzda jeho krásu ještě podtrhovaly.

Arabský kůň se nesl na svých klasicky stavěných nohách s bujností, šíji měl půvabně ohnutou a nepokojně hryzl udidlo.

Majorátní pán na něm seděl jako přikovaný. Na sobě měl elegantní jezdecké šaty a vysoké boty. Vypadal energicky a vznešeně.

Mladý muž jel krokem, zamyšleně hleděl před sebe a přitom švihal bičíkem do špiček svých bot. Jeho naleštěné ostruhy jiskřily ve slunci.

Štěpánka couvla mezi stromy, ale její rychlý pohyb vyplašil na větvi mandelíka. Pták zatřepotal křídly a hlasitě zakřičel.

Michorowski pohlédl tím směrem.

Štěpě se vehnala krev do hlavy.

‚Spatřil mě! Bože! Proč jen se s ním vždycky musím potkat!‘

Předstírala, že si jej nevšimla, a poklekla pro rozsypané květiny.

On se však už přiblížil, smekl čapku a pobaveně zvolal:

„Dobré ráno, slečno! Co tu děláte tak brzy? A kde jste posbírala tolik kvítí? Vždyť vy mezi těmi stromy vypadáte jako rusalka!“

„Potkala jsem také vlkodlaka,“ odsekla bez rozmýšlení.

Pozvedl obočí a odtušil se zlomyslným úsměvem:

„Vedle vás coby rusalky budu ochotně vlkodlakem.“

Štěpa prudce zrudla.

„Jedete do Slodkowic?“ zeptala se chladně.

„Ano. A hodlám vás tam doprovodit!“

„Dojdu domů sama!“

„Velice pochybuji. Tolik těch bylin sama neunesete. Vždyť to váží nejméně cent. Musím vám s tím pomoci.“

Seskočil z koně a se zdvořilou poklonou čekal, až mu podá ruku.

Štěpa chvíli váhala, pak mu ji krátce nervózně podala a hned nato zase rychle poodstoupila.

„Ale vždyť jsem se nestihl ani dotknout vašich prstů, slečno! Budu asi stižen morem, jak se zdá,“ zvolal a přitom zvesela rozpřáhl ruce.

Měla chuť jej uhodit.

Michorowski na ni hleděl s ironickým úsměvem a ona se pod pohledem jeho šedých očí chvěla zlostí.

Jen co posbírala květiny, kývla hrdě hlavou směrem k němu a již na odchodu řekla:

„Poroučím se vám!“

„No ne, vy jste ale rázná. Jenže já musím jet také do Slodkowic. Jiná cesta zde není.“

Štěpa zamířila k lesu a přitom ukazovala na bílý pruh cesty.

„Prosím, jeďte.“

„A co vy?“

„Já půjdu lesem.“

„Ale slečno, nemohu vás přece nechat samotnou v té pustině. Jste dnes tak rozrušená, že byste mohla lehce zabloudit.“

Šel vedle ní a koně vedl za uzdu.

Štěpa stiskla rty a mlčky přidala do kroku.

Pokračoval zlomyslným hlasem:

„Víte co, slečno? Vysedněte na mého koně a já půjdu vedle vás jako páže. Anebo ještě lépe, nasedněme spolu. Pro rusalku a vlkodlaka se to hodí, ne?“

Štěpa neodpověděla a znovu zrychlila krok.

„Utíkáte přede mnou jako před lesní příšerou. A přitom jsem docela hezký hoch, ne? Anebo si to nemyslíte, slečno?“

Odpovědi se nedočkal.

„Aha, kdo mlčí, souhlasí. To mě velice těší. Konečně jste mě správně ocenila.“

Valdemar sklonil pobaveně hlavu s hranou pokorou.

„Hlavně jste nevychovaný,“ vybuchla Štěpa.

„Opravdu? To slyším prvně. Vždycky mě pokládali za gentlemana.“

„Vy, a gentleman?“ zvolala se smíchem.

Jeho oči se zableskly hněvem. Svraštil obočí a probodl ji svým zrakem. To však trvalo jen okamžik a on se znovu vrátil ke své ironii.

„V tom případě si můžeme kolegiálně podat ruku, protože ani vy, slečno, nejste zrovna zdvořilá.“

„Majorátní pane, zbavíte mě už laskavě své společnosti?“

„Ovšem, slečno. Ve Slodkowicích.“

„Bože, co jsem komu udělala,“ hlesla polohlasem.

Majorátní pán zaburácel smíchy.

„Čemu se smějete? Snad nedostatku svého taktu?“

„Kdepak, slečno! Jenom prvně vidím mladou dívku, která se mě zjevně bojí. Namouduši, tohle je pro mě něco nového.“

„Patrně jste prvně k mladé dívce takto nezdvořilý. Příliš si ke mně dovolujete.“

„Ale co by, dovoloval jsem si často mnohem víc. Ale u žádné jsem nevyvolával takovou smrtelnou hrůzu jako u vás, slečno!“

„Já že se vás bojím? To se vám povedlo! Já vás…“

„Nenávidím,“ dokončil.

„Ano!“

„Děkuji! Aspoň to bylo upřímné. Větší pravdu člověk nepoví ani u zpovědi. Vy byste mě nejraději utopila na lžíci vody. Kdo by to byl řekl, že v takové jemné osobě se skrývá tolik zloby. Hrozné! Tak vy mě nenávidíte. No, co nadělám. A protože bychom se v tomhle lese mohli povraždit, raději pojedu sám. Představte si, slečno, co by tomu řeklo celé ženské pokolení, kdybyste mi vyškrábala oči. V obchodech by byl rázem nedostatek smutečních látek. A počet sebevražd u žen by neprodleně prudce stoupl. A vás, slečno, by moje ctitelky odsoudily ke gilotině.“

Vyšvihl se na koně a pozdvihl čapku.

„Na shledanou! Prchám!“ zvolal.

Pobodl koně ostruhami, zamířil k cestě a zvuk cválajících koňských kopyt se hlasitě rozlehl lesem.

‚Díkybohu! Konečně zmizel. Hnusný cynik. Zřejmě jsem ho urazila. Ale tím lépe, aspoň mi dá pokoj.‘

Valdemar poškubával uzdou, šlehal koně bičíkem a cedil mezi zuby:

„Romantická dívka. Hraje si na královnu. Však počkej, já ti tu tvoji korunu srazím. Mám raději ďáblice než jeptišky, ale nesnáším, když se ďáblice tváří jako vestálka.“

Pokrčil rameny.

„Podobá se princezně a já jí připomínám satana. No dobře, klidně se stanu satanem… Hm, uvidíme!“

A pobodl koně ostruhami.

2

V zahradní besídce seděla u stolu se svojí učitelkou Lucie Elzonowská a se zájmem naslouchala výkladu o literatuře. Štěpa barvitě vyprávěla o nejslavnější době polského písemnictví a recitovala jí nejzajímavější výňatky z děl slavných básníků. Svojí výmluvností a zápalem vyvolala v Lucii nadšení.

„A ty ses, Lucie, nikdy neučila domácí literaturu?“ zeptala se Štěpa, když si všimla dívčina živého zájmu.

„To ano, ale jen velice málo,“ odpověděla Lucie. „Vaše předchůdkyně, slečna Klára, tvrdila, že v našich kruzích musíme znát hlavně cizí jazyky a cizí literaturu, a o polské říkala, že mi nikdy k ničemu nebude.“

„A slečna Klára je Polka?“

„Jistěže ano, ale je prosáklá našimi názory.“

„Jaké jsou ty vaše názory?“

„Nevím, jak to správně říci. Myslím si, že snad jde o to, že… Ne, nedovedu to vysvětlit…“

„Já ti pomohu. Spočívají v tvrzení, že by měl člověk mít úctu ke všemu francouzskému, německému, zkrátka cizímu, jenom ne k tomu polskému. Je to tak?“

„Jak to, že to tak dobře víte, slečno?“

„Myslím si to. A tvá matka zastává stejný názor?“

„Ovšemže! Maminka nic polského nečte. Se mnou mluví francouzsky a důvěřuje jen tomu, co pochází z ciziny.“

„A dědeček?“ zeptala se Štěpa.

„Ó, dědeček právě naopak! Pokaždé se kvůli tomu s maminkou hádá. Dědeček tvrdí, že je hanba přehlížet svoji národnost. Prý si má každý nejvíc vážit toho, z čeho vzešel, a to má také nejvíc milovat. Ale maminku tím nepřesvědčí.“

„Tvůj dědeček je velmi vzácný člověk.“

„Máte ráda dědečka, slečno?“

„Vážím si ho a oceňuji jeho moudrost.“

„A dědeček vás má také rád, to je mi jasné. Ale… i Valdi zastává stejné názory. Proč ho nemáte ráda?“

„Milá Luci, nestarám se o pana Valdemara.“

„Víte, slečno, maminka se s Valdim věčně hádá. A teď ještě k tomu i kvůli vám. Chudák Valdi!“

„Vraťme se k učení,“ přerušila ji Štěpa. „Zbývá ti ještě dokončit úlohu.“

Lucie ji objala kolem krku a něžně ji oslovila:

„Až zítra, moje drahá slečno. Mám pocit, že dnes už nic nenapíši. Tolik mě zaujalo vaše povídání o literatuře, že se nemohu na nic jiného soustředit. Musíte mi, slečno, dát ke čtení něco našeho. A já všecky Němce a Francouze strčím na dno skříně, ať si je tam klidně žerou moli.“

„Nesmíš upadat z extrému do extrému, Lucinko! I ty cizí je potřeba poznávat.“

„Ale víc ty naše, že? Budu o tom dnes vyprávět dědečkovi a Valdimu. Určitě budou mít radost. Valdi mě vždycky přirovnává k papouškovi. Když přijede, ptává se: ‚Co nového zase papouška naučili?‘ Maminka se proto vždycky durdí. A slečna Klára, ta se roztomile uculovala a prý: ‚Žertujete, pane hrabě!‘ Ona ho totiž oslovovala jako hraběte. A Valdi sice zdvořile, ale nazlobeně odpovídal: ‚Nejsem žádný hrabě. Konečně si to zapamatujte, slečno!‘“

„A co na to slečna Klára?“

„Urazila se. A mně pak říkala: ‚Váš bratranec je protivný. Nemá rozum.‘ A pár dnů se mu vyhýbala. Ale pak znovu začala ‚pane hrabě‘ a Valdi se zase vztekal. A to bylo pořád dokola.“

„Trápení učitelek je zřejmě oblíbeným sportem pana Michorowského,“ podotkla kousavě Štěpa.

„Ale kdepak! Valdi sice slečnu Kláru nenáviděl, ale ona do něj byla zamilovaná, to je mi jasné. Slečna Klára byla už stará panna, ale přesto si o sobě moc myslela. Jen co Valdi přijel, načesala si vlasy a nalíčila se tak silně, až jí líčidlo napadalo na šaty. Valdi se jí hrozně smál. Jednou přišla k obědu nalíčená úplně nemožně a vyprávěla, jak jsme se spolu byly podívat na turbinový mlýn. A Valdi byl tenkrát nějak bez nálady, a tak bez váhání řekl: ‚Je to na vás vidět, slečno.‘ Když se zeptala, jak je to vidět, Valdi povídá: ‚Protože jste celá zamoučená.‘ Tenkrát se na něj zlobila asi týden.“

Štěpánka jen mlčky pokrčila rameny a začala pomáhat Lucii se skládáním knih a sešitů. Přitom dumala o smutném osudu učitelky, která je ještě navíc starou pannou. O slečně Kláře už toho slyšela hodně a všichni si z ní s chutí utahovali. Možná, že i jí se budou jednou takto vysmívat, ačkoli není starou pannou.

Lucie pokračovala v hovoru a obracela k ní svoji světlou hlavu:

„Víte, slečno, chtěla bych se někdy zamilovat! To musí být krásné! Jenže do koho? Ve Slodkowicích žádný nápadník není. Leda pan Xaver, hi hi. Má obrovskou pleš a oslovuje mě ‚milé dítě‘. Tedy ne že bych ho neměla ráda. V Ožarově je pak hrabě Trestka. Jenže do toho se nezamiluji, protože se pořád tak hloupě tváří. Ostatně on se zajímá o slečnu Ritu. No, určitě bych šílela po Valdim, jenže ten je můj bratranec. Je velice hezký a elegantní, ale je většinou příliš vážný. Rozveselí se jenom občas.“

„Zapomeň na takové věci, milá Lucie,“ nabádala ji Štěpánka. „Na to jsi ještě moc mladá. Čím později tě to potká, tím lépe.“

„Říkáte to proto, že jste se sama kvůli tomu hodně trápila, slečno?“

„Jak o tom víš?“

„Maminka mi to pověděla.“

Štěpa se ošila.

„Maminka mi někdy řekne všechno, jindy zase nic. Nakonec, co je na zamilování zlého? Nemusí to přece pokaždé špatně dopadnout a člověk často zažije ohromné štěstí.“

„A co ty o tom víš?“ zeptala se Štěpa pobaveně.

„Protože jsem přečetla hodně francouzských románů, je mi jasné, co je to láska. Ale sama jsem ji nikdy nezažila. Jednou jsem se zeptala Valdemara, co přitom člověk cítí, protože on už by přece měl být zkušený.“

„A co ti na to odpověděl?“

Lucie mávla rukou.

„Ale, Valdi si pořád dělá legraci. Prý milovat je přesně stejné jako učit se aritmetiku. A přitom dobře ví, že počty jsou mi nejprotivnější. Vy byste mi mohla něco prozradit, ale nechcete. Dobře, tak já si počkám na vlastní zkušenosti.“

„Jen si nehloupni hlavu čekáním. Vždyť říkám, že máš ještě spoustu času.“

Lucie se plácla do čela, jak si najednou na něco vzpomněla. Pak spiklenecky zašeptala:

„Jasně, už vím. Zamiluju se, a dokonce brzo. Za týden nebo za dva. Valdi říkal, že sem přijede praktikant. Valdi jich má několik v Glembowicích, a všichni jsou z dobrých rodin. Ten, který sem přijede, je prý také z dobré rodiny. Takovým se prý neplatí, ale neplatí ani oni. Bude bydlet v pavilonu, ale jíst bude s námi. Původně sem prý chtěl přijít hrabě S., ale to je hrozný floutek a Valdi ho kvůli tomu odmítl.“

„Ale praktikant snad nebude podle tvého vkusu, ne?“ prohodila Štěpánka, najednou duchem nepřítomná.

„To je pravda, ale jestli je hezký, stejně se zamiluji.“

V té chvíli vstoupil do besídky mladý komorník a uctivě řekl:

„Její Jasnost zve ke stolu.“

Aniž by počkal na rozkaz, posbíral knihy a s velkým respektem je odnášel do zámku.

Ve stylově zařízené jídelně se stropem vykládaným mahagonovým dřevem byli již všichni pohromadě. Paní Elzonowská čekala na dceru v křesle. V ruce rozčileně mačkala ubrousek, křivila ústa a pozvedávala jedno obočí, což byly příznaky zjevné nespokojenosti. Vedle ní seděl osmdesátiletý stařec, pan Matěj Michorowski. Byl hubený a lehce sehnutý, ale působil sympatickým dojmem. Jeho bledá tvář, ozdobená šedivým knírem, byla inteligentní a oživoval ji pár milých šedivých očí. Svými rysy trochu připomínal císaře Františka Josefa a mimoděk v každém vzbuzoval důvěru. Každého si získal podmanivým úsměvem, který jako by říkal: „Ctěte mě a milujte mě.“

V téhle chvíli naslouchal vnukovi a pečlivě zvažoval každé jeho slovo. V tomto muži viděl stařec své ztracené a znovu obrozené mládí. Valdemar se opíral o vysokou opěrku křesla, vypadal podrážděně a čelo měl zamračené. Cosi právě dokazoval, s čímsi nesouhlasil, a to dráždilo paní Elzonowskou.

Čtvrtým člověkem u stolu byl pan Xaver, starý holohlavý penzista a velký labužník. Když viděl, že majorátní pán ne a ne usednout, zůstal stát s nešťastným výrazem také. Valdemarův rozhovor s tetou jej nezajímal. Očima hltal polévkovou mísu stojící na vedlejším stole, z níž vystupovala vůně polévky ŕ la reine.

Zarmouceně těkal zrakem z baronky na lokaje ve fraku, jenže ten čekal s naléváním polévky až na barončin pokyn.

Konečně vstoupily Štěpánka s Lucií. Paní Idalie dala Valdemarovi pohledem najevo, že by měli rozhovor ukončit. Ale majorátní pán takové upozornění nepotřeboval. Chvatně přistoupil ke slečnám, políbil Lucii a Štěpě se elegantně uklonil. Na rtech mu ale pohrával ironický úsměv.

„Nevadí vám, slečno, že se po takové poezii, jakou je les a náruč květin, setkáváme u prozaického oběda?“

Štěpa zrudla a měla okamžitě po náladě.

„Nepřemýšlela jsem o tom,“ odsekla chladně.

„To je mi líto. A já se bál, jestli vás ještě uvidím. V tom pralese by vás mohl s potěšením uchvátit nějaký vlkodlak a zaživa vás spolknout nebo vás unést do svého brlohu. Velmi mě těší, že vás nic takového nepotkalo.“

„Ty jsi byl ráno se slečnou Štěpou v borku?“ zajímala se Lucie.

Paní Elzonowská se podívala na Štěpu očima přimhouřenýma do štěrbin a s významným úšklebkem je pak znovu sklopila ke svému talíři.

Valdemar zahlédl ve Štěpině tváři roztrpčení. Rychle pohlédl na Lucii a nenuceně prohodil:

„Když jsem jel lesem, zahlédl jsem slečnu Štěpánku na procházce.“

Štěpa mu v té chvíli byla velice vděčná.

Sluha nalil polévku a oni začali mlčky jíst. K podobně tichým obědům docházelo jen zřídka a byly těžké jako bouřkové mraky věstící krupobití. Štěpě bylo jasné, že i dnes visí nad stolem takovýto mrak.

Paní Idalie, sedící mlčky, vypadala, jako by spolkla pravítko. Její strnulá postava a chlad čišící z tváře zmrazily i pana Matěje. Stařeček by rád všechny rozveselil. Občas prohodil nějakou větičku, jenže nikdo na ni nenavázal. Nerudnost domácí paní všechny tísnila. Dokonce i pan Xaver, ač jako vždy při chuti, pokukoval po baronce s bázní.

Jen majorátní pán budil dojem nenucenosti, i když rovněž mlčel. Vypil dvě sklenky starého likéru. Po polévce lokaj stále doléval madeiru a divil se, jakou má dnes mladý pán velkou žízeň. Po svíčkové vypil Valdemar mnoho burgundského a lokajův údiv se ještě zvýšil, když na stůl přinesli chřest. Majorátní pán ho většinou vůbec nejedl, ale dnes si jej nechal podat dvakrát.

Paní Elzonowská na něj pohlédla s výrazem vyšší bytosti, jíž by výchova nedovolila vzít si jedno jídlo dvakrát. Něco takového, to bylo buranství v jejich kruzích neslýchané. V tomto činu nalezla její špatná nálada vítaný ventil a ona se jej hbitě chopila. Bez hnutí brvou pronesla francouzsky, tahavým hlasem a se zdůrazněnými sykavkami:

„Nechápu, jak je možné vzít si z jedné mísy podruhé. Patřičné množství dle své chuti je třeba nabrat si najednou.“

Pan Matěj se na dceru vyčítavě zadíval. Její podrážděnost dosahovala hranic nezdvořilosti. Jenže Valdemar se nezastyděl, nýbrž naopak jej tetino napomenutí rozveselilo. Zlomyslně hodil okem po tetě, pak věnoval šibalský pohled Štěpě a nakonec zavolal na lokaje:

„Jacinte! Podej mi ještě trochu chřestu!“

Paní Idalie stiskla rty a pan Matěj přesunul svůj vyčítavý pohled na vnuka.

Štěpa a Lucie přemáhaly smích, a jen lehké chvění koutků Štěpiných úst prozrazovalo, že ji ten výjev baví.

Valdemar si jejího výrazu povšiml. Začal žertovat s panem Xaverem a na závěr prohlásil:

„Zvu vás do Glembowic na celé léto, co říkáte? Budete tam mít všechno, po čem toužíte. Denně polévku ŕ la reine (královskou), chřest – neboť já si strašně potrpím na chřest – denně šachy, ilustrované časopisy. Dokonce na vaši počest uspořádám i ohňostroj, který máte tak rád. Souhlasíte?“

Pan Xaver vyňal z kapsy kabátu, hluboké jako propast, obrovský šátek, důkladně si otřel lysinu a pak teprve odpověděl:

„O mě se nestarejte, majorátní pane, já už zůstanu ve Slodkowicích!“

„Ve Slodkowicích bude někdo jiný, mladší. Vy neumíte bavit dámy! K tomu je potřeba zvláštní talent. My dva stoupenci celibátu bychom se měli držet v Glembowicích! Tady tetička si zde přeje mít někoho zábavnějšího.“

Paní Idalie trhla ramenem.

„Buď tak laskav a dělej si žertíky z někoho jiného,“ pronesla kysele.

Valdemar sklonil hlavu s hranou vážností.

„Jsem ti vždy k službám, milá tetičko.“

Poté se otočil ke Štěpě.

„Tak rozhodněte vy, slečno, jestli má pan Xaver zůstat ve Slodkowicích, nebo jestli ho mám vzít do Glembowic.“

„Můj názor tady nerozhoduje,“ hlesla Štěpa rozčileně.

Valdemar na ni upřel šedé pronikavé oči s lehce šelmovským výrazem. Potřásl hlavou a s předstíranou lítostí zvolal:

„To je k pláči! Nemám u vás štěstí! Na každém kroku mi dáváte košem. Vy jste ale ke mně krutá, slečno! Lucie, proč se za mě u slečny Štěpánky nepřimluvíš? To bys přece mohla.“

Dívčina pohlédla na matku a sklopila oči. Nejprve chtěla něco odpovědět, ale matčina přísná tvář ji zarazila.

Pan Matěj se pokusil odvést hovor jinam a zeptal se:

„Zůstaneš tady přes noc, Valdi?“

„Chraň Bůh! Proč? Dám ještě nějaké příkazy Kleczovi a pojedu.“

Pohlédl na Štěpu a dodal:

„Ledaže by slečna Štěpánka chtěla, abych tu zůstal jako spoluhráč při tenisu. V tom případě bych dnes zapomněl na Glembowice a…“

„Valdi, prosím tě, nežertuj,“ přerušil ho pan Matěj dotčeně.

„Já vůbec nežertuji! Slečna Štěpánka mi může dodat pádný argument, proč zde zůstat. A já čekám na ortel!“

Lehce se předklonil a drze hleděl na Štěpu.

„Čekám na ortel!“ opakoval.

Ve Štěpě se vzedmula vlna zlosti. S jakou radostí by hodila do tváře toho magnáta ubrousek nebo talíř!

Zvedla k němu oči naplněné vztekem a odpověděla:

„Už jsem vám říkala, že tenis nehraju, a opakuji to znovu.“

Valdemar pokračoval:

„Rád vás ho naučím. Úspěch zaručen!“

„Jste příliš laskav,“ odsekla rozhněvaně.

„Víte, slečno, jak vám hrozně sluší ty korále? Vypadají tak vábně, jako dozrálé višně. Kdybych byl vrabec, vůbec byste mě od sebe neodehnala. Všechny bych je snědl. Takto bohužel mohu jen polykat sliny.“

Štěpa zbledla a kousla se do rtu. Změřila si Valdemara chladným pohledem a posléze sklopila oči.

Oběd byl u konce. Baronka se zvedla, na nikoho se ani nepodívala a spěšně opustila místnost.

Ve Slodkowicích si při vstávání od stolu vzájemně neděkovali za společnost. Nebylo to zde zvykem. Štěpa, naučená jinak, se stále všem ukláněla. Paní Idalie ze zásady na její úklonu nereagovala, ale pan Matěj Štěpě pokaždé podal ruku, což ji vzhledem k chování paní Idalie uvádělo do rozpaků.

Majorátní pán, jednak aby rozzlobil tetu, jednak pro vlastní potěšení, Štěpě také podával ruku. Dobře věděl, že ji tím popudí. Dnes se však Štěpa chtěla za každou cenu poděkování vyhnout. Vstala dříve než baronka, půvabně se hlavou uklonila panu Matěji a bez meškání zamířila ke dveřím.

Valdemar jí hbitě zastoupil cestu s napřaženou pravicí.

„Děkuji vám, slečno, za milý protějšek,“ pravil.

Štěpánka ucouvla, ruku mu nepodala a odešla, aniž by na něj pohlédla.

Mladý magnát se za ní udiveně podíval. A jen co zmizela za dveřmi, trhl svým hezkým, zlatavě hnědým knírkem a aniž by něco řekl, odešel do svého pokoje.

Usadil se do křesílka u psacího stolu, z kapsy vyndal drahocenné pouzdro, vytáhl z něj doutník a začal jej s nezvyklým soustředěním zapalovat. Přitom, jak z doutníku vypouštěl namodralý kouř, lehce špulil své plné, rudé, smyslné rty.

Seděl zamračeně a jeho šedé oči prozrazovaly soustředění. Sem tam se v nich také objevil zlověstný plamének. Po chvíli sebou zavrtěl, zastrčil ruce do kapes, přehodil nohu přes nohu a pohodlně se uvelebil. Aniž by vyndal doutník z úst, hlasitě řekl:

„Dostal jsem zkrátka po nose.“

Jeho vlastní slova jej rozveselila. Šeptem pokračoval:

„Hrdá dívčina. Ale temperament má ďábelský…“

3

O pár hodin později vstal majorátní pán od psacího stolu, podal ruku správci a zdvořile pronesl:

„Jsme hotovi. Kdyby se stalo něco neočekávaného, zavolejte mi, prosím, měl bych být kdykoli k dispozici.“

Správce Klecz se uctivě uklonil a s bázní se dotkl ruky Michorowského.

„Vy do Slodkowic delší dobu nepřijedete, majorátní pane?“ zeptal se udiveně.

„Přijedu asi za týden, nebo možná i později.“

„Musím vás tedy obtěžovat ještě s jednou záležitostí.“

„Prosím?“

„Chci se totiž zeptat, které spřežení ráčíte určit pro výhradní užívání zámku: vraníky, kaštanové koně, nebo hnědouše?“

„Proč se ptáte?“

„Protože vraníci jsou velice choulostiví. Paní baronka jezdí často do Szal k hrabatům Čwileckým. To jsou čtyři míle po špatné cestě. Koně, kteří jsou zvyklí na naše cesty, se vracejí zchvácení. Paní baronka má ve zvyku jezdit rychle. Já sám jí nemám co nařizovat, ale byl bych raději, kdyby bylo pro jízdy vyhrazeno jen jedno čtyřspřeží. Jinak nemohu za koně odpovídat.“

Valdemar poslouchal správcovu rychlou řeč a přitom přerovnával papíry na psacím stole. Pak zvedl hlavu, udiveně na Klecze pohlédl a klidně konstatoval:

„Mám dojem, že za koně je po takové jízdě odpovědný kočí, a ne vy.“

Klecz upadl do rozpaků.

„To ano, jistě… Ale mně by mohlo být vytýkáno, že je poskytuji.“

Michorowski si přejel rukou po čele a důrazně řekl:

„Prosím vás, a mé tetě je jedno, s kterými koňmi jede?“

Kleczovy rozpaky se prohloubily.

„Ne, pane, paní baronka pokaždé sama rozhoduje podle svého uvážení. Někdy chce vraníky, jindy kaštaňáky.“

„Potom to musí zůstat tak, jak to je.“

Klecz pochopil, že neměl celou záležitost vůbec otvírat a že by měl urychleně odejít. Podíval se na majorátního pána a jeho stažené obočí a nadutá ústa jej znervóznila. Do očí majorátnímu pánovi neviděl, protože byly skloněny k papírům, ale pochopil, že jejich výraz je všechno jiné, jen ne vlídný. Klecz vždy obdivoval zdvořilost tohoto magnáta ke svým podřízeným, ale věděl, že stažené obočí, výrazně nadutá ústa a velkopansky nenucený postoj je u něj známkou špatné nálady.

„Odpusťte prosím, že jsem si dovolil…“

„Prosím,“ odpověděl Michorowski zvláštním tónem vyjadřujícím zároveň odpuštění a zároveň podráždění z toho, že omluva byla vůbec vyřčena. Přitom pozvedl hlavu a blýskl po něm rychlým pohledem. V té chvíli se Klecz nemohl dočkat, až bude pryč z místnosti.

„Moje úcta,“ řekl a znovu se uklonil.

„Na shledanou,“ prohodil úsečně majorátní pán a lehce pokývl hlavou. Zároveň zvedl nervózně obočí.

„Věčné stížnosti na tetu,“ zabručel si nevrle, „a pokaždé ten Klecz. No, ale dneska snad už porozuměl. Nerad dávám komukoliv takovéto lekce.“

Prošel se po pokoji a přitom vrtěl hlavou.

„Ten ji tedy miluje!“ řekl skoro hlasitě.

Objevil se sloužící Jacint.

„Starý pán prosí o vaši návštěvu.“

„Dobře! Nech mi mezitím osedlat koně!“

Pan Matěj si četl ve svém pokoji, zabořený do starožitného křesla. Jen co spatřil vnuka, odložil knihu na stolek.

„Promiň, že jsem pro tebe vzkázal. Rád bych s tebou mluvil. Vyrušil jsem tě z práce?“

Valdemar se usmál.

„I kdyby, ty jsi u mě vždycky na prvním místě, dědečku.“

Stařeček mu podal ruku.

„Jsi hodný, moc hodný. Tím spíše mě mrzí, že tě musím pokárat. Sedni si sem, zlý chlapče!“

Ukázal mu na protější křeslo. Valdemar se neposadil. Zahleděl se oknem do parku, v němž zpívali slavíci. Zeptal se žertovným tónem:

„Vážně? A co jsem provedl?“

„Milý hochu, proč Idalku tak zbytečně popouzíš?“

„Aha! Teta už tě zpracovala! Gratuluji!“

„Netvrdím, že jsi něco provedl. Ale dobře víš, že nemám rád rozjitřené emoce, a ona je vždy připravená k výbuchu. Jestliže ji rozdráždíš, dočkáme se takových obědů, jako byl ten dnešní, a to si snad nikdo nepřeje, ne?“

„No dobře. Ale co si o tom všem myslíš ty, dědečku?“ zeptal se prudce Valdemar.

„Plně s tebou souhlasím. Ten hrabě S. je opravdu nemožný. Bohužel, Idalka si myslí něco jiného. Tvrdí, že jsme povinni bezpodmínečně se držet svého prostředí a navzájem se podporovat, namísto toho, abychom podporovali někoho cizího. Má částečně pravdu, jenže v tomhle případě…“

Valdemar se ironicky rozesmál.

„Úžasná teorie! Tetina láska k bližnímu mě dojímá! Až na to, že taková láska je veskrze falešná. Tetě to hrabátko imponuje natolik, jako by sama byla pouhou zbohatlicí. Jednoduše jí lichotí, že by měl být hrabě S. praktikantem ve Slodkowicích. Ovšem já jsem naprostý sobec a takového šaška si za praktikanta, a tím částečně i za svého spolupracovníka, zkrátka nevezmu. Nehledám prostředí, hledám schopnosti a energii, a o tom ten pán nemá ani potuchy. Jestliže jeden z praktikantů v Glembowicích je hrabě, ještě to vůbec neznamená, že si musím hledat dalšího a přijmout jej bez ohledu na to, jaký je. Ten v Glembowicích pracuje jako každý jiný, ale hrabě S. není k ničemu. Anebo si snad teta myslí, že tady bude praktikant zastávat roli mladého pána na letním bytě, že bude hrát tenis a kulečník a předčítat francouzské romány? K takové činnosti by se hrabě S. nepochybně hodil, jenže já potřebuji skutečného praktikanta, a také ho mít budu. Lépe řečeno už jej mám. Dohoda je uzavřena a já ji kvůli tetiným rozmarům nezruším.“

Valdemar při své řeči živě gestikuloval a rázoval po pokoji. Poté se opět zastavil u okna.

„Je ti známo, dědečku, jak jsem já sám praktikoval u knížete Loziňského po ukončení vysoké školy v Halle?“ zeptal se prudce. „Jestliže je hrabě S. schopen dělat něco podobného, ať si klidně přijede a uspokojí tetinu ctižádost.“

Pan Matěj mávl rukou.

„Škoda slov. Dobře toho hejska znám. Není nic než navoněný panák. Je mu něco přes dvacet a už má důkladnou pleš. Jen oblékání mu zabere půl dne času. Ten by ti jen překážel a vůbec v ničem neprospěl.“

„Však bych s ním také nedělal cavyky. Jestli, milánku, nechceš vstávat v pět hodin, tak hybaj do Monte Carla na ruletku! Já chci, aby se u mě mí praktikanti něco naučili, k čemuž mají ve Slodkowicích a Glembowicích skvělou příležitost. Ale nemám chuť tahat sem prvního hejska, který se namane. Ten S. nedokončil ani rolnickou školu. Má snad představu, že mu budu vykládat zemědělství od a až do zet, a to jen tehdy, když se mu bude právě chtít, nebo když ho znudí tenis? Takový lidumil nejsem. Ať si teta založí školu pro takové budižkničemy, dobrodruhy, floutky a tenisty a já pak pro hraběte pošlu kočár vystlaný polštáři, aby se cestou nerozbil jako prázdný flakon od voňavky.“

Pan Matěj se zasmál.

„Ještě by chybělo, abys tohle řekl Idalce.“

„Však také řeknu! Jestli mi teta bude vnucovat náklonnost k našemu oplešatělému prostředí, tak jí to vážně řeknu. Ještě že bydlím v Glembowicích a tady se vyskytuji jen zřídka. Aspoň tetu tak často nerozčiluji.“

„Ale no tak, můj drahý, už to nech být. Ale víš co? Ten pan praktikant by mohl skutečně bydlet v Glembowicích, a byl by pokoj. Co myslíš?“

„Ale vždyť v Glembowicích mám tři praktikanty a tady ani jednoho. Z Glembowic do Slodkowic jsou více než dvě míle. Měl by tam snad denně jezdit na obědy a na noc? To je nesmysl.“

„Ať se tedy stravuje u Klecze.“

Valdemar se konečně posadil vedle dědečka, naklonil se k němu, vzal jej za ruku a pronesl vážně:

„Dědečku, odpověz mi teď prosím upřímně. Nechceš, aby se s námi ten praktikant stýkal, kvůli tetě, nebo kvůli svému vlastnímu odporu? Jestli si to nepřeješ ty, dědečku, a jestli by ti to bylo nepříjemné, řekni mi to, prosím tě. Odvolám smlouvu, kterou jsme uzavřeli, a bude to. Rozhodně bych ti nerad působil nepříjemnosti.“

Pan Matěj vnuka objal a srdečně jej políbil.

„Jsi moc hodný hoch, Valdi,“ řekl. „Děkuji ti za tvoji starostlivost. Mám-li být upřímný, ten pán mi nezpůsobí ani tu nejmenší nepříjemnost. Naopak, mám rád společnost mladých lidí a jsem přesvědčen, že nepřijmeš člověka, který by neměl náležité vychování. Něco takového by ti nedovolil tvůj vlastní vkus. Nic proti praktikantu nemám a plně sdílím tvůj názor. Vždyť je naší povinností civilizovat a kultivovat ty méně urozené. Musíme šířit osvětu, jestliže k tomu máme podmínky, a nemůžeme se tomu vyhýbat. Ukládá nám to naše postavení vůdčích osobností společnosti. Hrabě S. by si od nás nic užitečného neodnesl, zatímco ten pán si z pobytu v našem prostředí může odnést mnoho užitečných poznatků a zůstane nám za to navždy vděčný.“

Valdemarovi bylo dobře známo, že dědeček je i přes svoji střízlivost a moudrost velkým fanatikem vlastního prostředí a že jeho úcta k tomuto prostředí je téměř nekritická. Dědeček měl představu, že aristokracie je jakousi taktovkou v božích rukou, že je pro mnoho níže postavených lidí silou určující, jak se chovat, jak jednat, kam směřovat. Této pomyslné taktovce nemohl pan Matěj prominout jen jedinou vadu, a sice zálibu ve všem cizím.

Jen co se pan Matěj zmínil o tom, že ve styku s nimi může člověk z jiných vrstev mnoho získat, Valdemar pobaveně zvolal:

„No jistěže získá! Bude nás za to velebit. Ale proč získávat jen něco? Klidně ať převezme šmahem tetiny nervy, nadurděnost a povznesené a zlé úšklebky. Naučí se šveholit cizími jazyky, začne považovat cizinu za pánaboha a dozví se, že člověk mající sebeúctu musí považovat písmeno ‚r‘ za barbarský přežitek. A nakonec ho přesvědčíme, že může ztratit čest nejen tehdy, když se dopustí podlého činu, ale i kvůli tomu, že si podruhé vezme z mísy. Zkrátka dostane od nás všechny vymoženosti civilizace hezky v jednom balíčku.“

Pan Matěj se nakazil žertovným tónem svého vnuka a rovněž se rozesmál. Všechno, čemu se Valdemar vysmíval, měl své dceři skutečně za zlé. Souhlasil s ní pouze ve slepém zbožňování aristokracie, ale i tuto záležitost chápal odlišně.

„Drahý chlapče,“ řekl s úsměvem. „Hovořil jsi o Idalce. Ale čím bych takto dovedl civilizovat já?“

„Á, dědečku, ty mě nutíš k tomu, abych ti lichotil! Kdybychom byli všichni jako ty a babička Podhorecká, můj názor by byl trochu jiný. V tom případě bych se možná stal i knězem a přinášel na oltář našeho prostředí oběti. Zpíval bych na naši počest chvalozpěvy a byl bych neúnavným průkopníkem našich ušlechtilých hesel a vzorné etikety. Ale jelikož ostatní takoví nejsou, k tvému pochvalnému zpěvu se nepřipojím.“

Starý magnát svraštil své vysoké čelo, jeho hlava se sklonila a on si ztěžka povzdychl. Vnukova slova vyvolala v jeho nitru znepokojující neklid. Jeho svědomí mu cosi připomnělo, jakousi hrstičku vzpomínek, zapadaných prachem, a způsobilo mu tím bolest. Ono smutné údobí života se dalo omluvit mládím, ale pan Matěj nepatřil k lidem, kteří si hledají výmluvy ke zmírnění vlastních chyb.

Náhle seděl celý zamyšlený a mlčenlivý.

Valdemar si toho povšiml, postavil se vedle něj, pohlédl mu do tváře a s úsměvem se zeptal:

„O čempak to sníš, dědečku? Smím to vědět? Já vím, slavíci k tomu snění přímo vybízejí. Vždyť i já, a to nejsem romantik, tohle cvrlikání rád poslouchám. Kdyby mě neodrazovala vyhlídka na večeři v tetině společnosti, zůstal bych tu přes noc. Jenže pomyšlení na to mi bere náladu i chuť k jídlu.“

„Jen tu zůstaň! Nenech se Idalkou otrávit. Však se spolu nějak srovnáte.“

„Ale ne, raději pojedu. Všichni mě dnes zlobili. I ta sýkorka, ta královna převlečená za pastýřku.“

„Jaká sýkorka? Jaká pastýřka?“

„No ta… ta Steňa…“

Pan Matěj sebou trhl.

„Steňa? Co to povídáš, Valdemare?“

„Mluvím o slečně Štěpánce Rudecké. Ty jí přece tak říkáš, dědečku!“

„Aha, ta! Ano, říkám jí tak. Líbí se mi to. Ale čím tě rozzlobila? To spíš ty ji pokaždé trápíš, ostatně dnes také.“

Valdemar se hlasitě zasmál.

„Kdepak, tu netrápím, ta se nedá!“

„Stejně bys ji neměl popichovat. Je to milé a hodné dítě z dobré rodiny. Víš přece, za jakých okolností se stala učitelkou. Pracuje svědomitě, i když se na tohle povolání nepřipravovala. To je třeba ocenit. Proč jí znepříjemňovat život?“

„A není to tak náhodou jeden ze znaků našeho prostředí, takové osoby, které mezi nás zabloudí, využívat k pobavení, utahovat si z nich a brousit si na nich svůj ostrovtip?“

Pan Matěj se na vnuka zhrozeně podíval.

„Tohle doufám nemyslíš vážně.“

„Ovšem, docela vážně. Copak to není další skvost z té úžasné klenotnice našich předností?“

„Valdi, co je to dnes s tebou?“

„Jsem výjimečně pravdomluvný.“

„Jsi jenom rozladěný, a tím i nespravedlivý k sobě samému. Vždyť ty bys nebyl schopen bavit se způsobem, o kterém mluvíš.“

„Možná. Ale nakonec, to je jedno.“

„Proč se tedy tak chováš?“

Valdemar pozvedl ruku.

„Přece kvůli tradici, dědečku.“

„No tak, pořád si děláš legraci.“

„Dobře, tak pravdu. Zkrátka ji nesnáším.“

„Koho? Slečnu Steňu?“

„Ano, právě ji!“

„Proč? Je tak hezká, dobrá, inteligentní.“

Valdemar pokrčil rameny.

„Zřejmě proto, že ona nenávidí mě. Co já vím, proč? Ale to je jedno. Musím jet. Štolbové už vodí koně pěkně dlouho. Do tmy do Glembowic dorazím. A za týden přijedu k ohromné tetině radosti s praktikantem.“

„Cože? Dřív nepřijedeš?“

„Sotva. Mám hodně práce.“

Pan Matěj vnuka srdečně objal.

„A pojedeš sám? Proč s sebou nikdy nebereš vozku?“

„Nemám rád čumily za svými zády.“

„Vem s sebou aspoň štolbu.“

„Ale dědečku, nejsem malý, abych se potmě bál.“

Valdemar starého muže objal, pak napřímil svoji urostlou postavu a hlasitě se zasmál.

„Jdu se rozloučit s tetou. Jen aby mě nesrazila ze schodů.“

„Nech to být! Idalka spí. Vyřídím jí tvůj pozdrav.“

„Tím lépe. Tak na shledanou.“

Valdemar opustil dědečkův pokoj.

Pan Matěj se díval oknem, jak se vyšvihl na koně a pobídl jej do klusu. Za ním uháněla nádherná velká doga Pandur, oblíbenkyně majorátního pána.

V bráně potkal Valdemar Štěpu s Lucií. Právě se spolu vracely z vycházky. Lucie si s ním začala povídat, ale Štěpánka na jeho poklonu odpověděla jen pokývnutím hlavy, dál už si ho nevšímala a pomalu pokračovala dovnitř nádvoří. Lucie ji brzy dohonila.

Valdemar stál v bráně a hleděl za Štěpánkou, dokud mu nezmizela z očí. Poté švihl koně bičíkem, hvízdl na psa a rozběhl se jako o závod.

Pan Matěj se usmál.

„Tvrdí, že ji nesnáší, ale stejně se o ni zajímá,“ zabrumlal si pro sebe.

4

Štěpin život plynul ve Slodkowicích poklidně. Každý den byl vyplněn vyučovacími hodinami a rozhovory s Lucií, hudbou, procházkou a četbou.

Paní Idalii vídala Štěpa nejčastěji u jídla. Ve zbylou denní dobu byla její zaměstnavatelka k zastižení ve své pracovně. Tam se pohodlně rozvalovala na pohovce nebo v houpacím křesle, četla a četla. Na stolcích, podnožkách a židlích se válelo plno Rousseauových, Zolových, Dumasových a Bourgetových spisů, ba našel se zde i Voltaire hned vedle La Rochefoucaulda a Chateaubrianda. Většina knih byla ve francouzštině, ale občas se mezi nimi objevil Dickens, Walter Scott nebo se mihl Shakespeare. Německé knihy se zde vyskytovaly zřídka, polská ani jedna.

Paní Elzonowská si plně vystačila sama. Dceru svěřila do Štěpiných rukou a jen občas jí udělila audienci. Svého otce navštěvovala paní Idalie pouze tehdy, měla-li právě dobrou náladu, a hrávala s ním šachy. V takovém případě byla ochotná snést i přítomnost pana Xavera, jenž byl denním spoluhráčem pana Matěje.

Bývaly dny, kdy se pod vlivem dojmů načerpaných z literatury stávala nadmíru přívětivou jak k dceři a otci, tak i ke Štěpě. S milým úsměvem se jí vyptávala, zda je spokojená a nic jí nechybí, a po takovémto svém výstupu byla přesvědčená o své neskonalé vlídnosti. Často také jezdila do Szal k sestře svého muže, hraběnce Čwilecké, nebo do Obronného, kde sídlila kněžna Podhorecká, Valdemarova babička z matčiny strany.

Jiní sousedé, k nimž by mohla paní Idalie zavítat, aniž by se přitom prohřešila vůči svému stavu, v okolí Slodkowic nebyli. Slodkowice sice několik statkářských rodin navštěvovalo, ale považovaly to za pouhou společenskou povinnost, anebo je k tomu motivovala snaha uspokojit vlastní ješitnost. Pan Matěj je přijímal laskavě, paní Idalie s chladnou zdvořilostí, ale návštěvy jim oplácel pouze Valdemar. Pana Matěje omlouval věk, paní Idalii její vlastní zásada „tohle není nic pro mne“, s čímž byli všichni smířeni a omlouvali její přístup častou neurózou.

Při své cestě do Szal nebo Obronného se sice občas zastavovala u sousedů, kteří byli mimo její úroveň, ale nikdy neopomněla zdůraznit, že se zastavuje jen ze zdvořilosti. Zkrátka paní Idalie měla své roztodivné zásady.

Ve Slodkowicích bývali hosté často. Jedni přijížděli navštívit pana Matěje, jiné tam vedla ješitnost, další zase naděje, že tu zastihnou majorátního pána. Tento mladý magnát a milionář přitahoval pozornost celého okolí. Byl jednou z nejzajímavějších partií v celé zemi, ovšem pro mnohé zcela nedosažitelnou. Tato skutečnost plně vysvětlovala neutuchající sympatii jistých návštěvníků k panu Matějovi, jakož i jejich ochotné omlouvání nechuti paní Idalie ke společenským stykům její neurózou a migrénou.

Štěpě se, i přes množství práce, neustále stýskalo po domově. Dopisy její stesk nezahnaly a ji ovládl smutek.

Ona i Lucie se často stýkaly s panem Matějem a chodily jej navštěvovat do jeho pokoje. Starý pán vzbuzoval ve Štěpě podivné dojetí. Měl tak neobyčejně milý úsměv! Při hovoru s ním Štěpánka podléhala iluzi, že to ani není aristokrat z téhož prostředí, jako byla paní Idalie. Dokonce i vybavení jeho pokoje bylo jiné než v ostatních zámeckých prostorách. Vše tu bylo starobylé, ale veselé a bez škrobenosti, jaká panovala v uhlazených salonech prostoupených všudypřítomnou etiketou.

Pan Matěj často sedával i v zahradní besídce a rozmlouval tam se Štěpou. Rád poslouchal také její hudbu. Za soumraku mu hrávala Chopina a jeho oblíbené operní árie. Její společnost se mu líbila a také ona k němu velice přilnula.

Jenže když Valdemar dlouho nepřijížděl, pan Matěj podléhal melancholii. Po svém vnukovi nesmírně toužil, neboť jeho veselí a mladistvá osobnost plná života oživovala i jej. V přítomnosti jediného potomka svého rodu z glembowické větve pobýval velice rád.

Po týdenní nepřítomnosti svého oblíbence už začal pan Matěj propadat smutné náladě. Nebavily ho šachy ani četba, ba ani Štěpánčina hudba. Chopinovo nokturno poslouchal roztržitě a nepokojně sebou vrtěl v křesle. Posléze poslal Lucii k oknu, aby se podívala, zda Valdemar konečně nepřijíždí. Jen co mu dala zápornou odpověď, ustaraně zamumlal:

„Co se děje? Co to má znamenat?“

A jen co Štěpa dohrála, poděkoval jí a odebral se do svého pokoje.

„Dědeček je dnes smutný,“ pronesla Lucie. „A víte proč, slečno? Protože Valdi ne a ne přijet. Dědeček ho má hrozně rád.“

„Tak to už aby přijel,“ odtušila Štěpánka.

Lucie odešla k matce a Štěpa do svého pokoje. Zastavila se u otevřeného okna a se zalíbením se dívala na tanec slunečních paprsků, vytvářejících ve vodní tříšti kolem vodotrysku záplavu drobných zlatých nitek. Vodní proud dopadal do kamenné nádržky v podobě tiše šumícího růžovozlatého obláčku, od něhož odlétaly drobné krůpěje na nedaleko rostoucí květiny. Ty k nim žíznivě zvedaly své barevné voňavé hlavičky.

Slunce pomalu sunulo svoji purpurovou kouli k západu a na zem přitom sypalo pestrý poprašek. Svým teplým dechem ovanulo nádherně košaté stromy a huňaté koberce sametových rostlin. Vzduch byl prozářený a naplněný nostalgií blížícího se večera, která vábila k lenošení a ke snění. Z přírody dýchal poklid prosycený horkým světlem bez jediného závanu větru.

Náhle se do ticha, jež bylo přerušováno pouze ptačími sbory a šeptáním vodotrysku, vmísil jiný zvuk.

Nejprve bylo slyšet hrčení kol a dusot několika koní a nakonec se ozvaly také veselé lidské hlasy. Za hustými keři se vynořilo několik kočárů a vjelo na štěrkovaný zámecký podjezd.

První vozy, tažené čtyřspřežími, vypadaly důstojně, volant a bryčka, zaplněné až po okraj, byly plné veselí. Obzvláště z bryčky se ozývala spousta hovoru a smíchu. V celé té vřavě se míhaly tmavé siluety pánů spolu se světlými klobouky a šaty několika dam.

Štěpa ucouvla od okna hlouběji do pokoje, ale nepřestala zvědavě vyhlížet ven. Povozy zastavily u domovního průčelí podepřeného sloupovím, bryčka a volant se seřadily rovnou proti jejímu oknu a společnost se jala vystupovat. Vtom se všichni podívali směrem k bráně. Dámy mávaly slunečníky a volaly:

„Pozdě! Pozdě! Prohrál jste!“

Po cestě, bělající se mezi trávníky, pádilo rychlým klusem čtyřspřeží černých lesknoucích se koní, řízené majorátním pánem. Ten seděl na kozlíku volantu, malého jako hračka, zvedal klobouk a mával jím na pozdrav. Na sedadle se krčil kočí v černé livreji s červenými výložkami. Valdemar s jistotou zastavil koně hned vedle bryčky.

„Předhonili jste mě, vážení,“ volal a přitom házel opratě kočímu. „Ale vezměte v úvahu, že jedu čtyři míle, a to už je pěkný kus cesty. Navíc se Bruno loudal jako želva, takže jsem ho musel sesadit z kozlíku. Pak jsem vás začal dohánět, to musíte uznat.“

„Vaši koně nám dýchali na záda,“ zvolala mladá, hezká dívka s kurážným obličejem a veselýma očima. „Chtěla jsem je pohladit, ale ušpinila jsem si rukavičku. Podívejte!“

Vztáhla k Valdemarovi ruku navlečenou do světlé dámské rukavičky.

„Pardon, to není špína, to je koňský pot. Moji koně jsou vždycky vzorně čistí,“ opáčil Valdemar.

„Jste do svých koní zamilovaný, že?“

„Ano, jsou mojí jedinou láskou.“

„Ovšem nebude asi vzájemná,“ dodala mladá dívka s milým úsměvem.

„Vidíte, pane, vy máte ale štěstí!“ řekla jedna z dam.

Valdemar se žertovně uklonil.

„Jsem dojat, vážené dámy! Ale není mi jasné, proč tady ještě stojíme. Ti starší už se dávno objímají s tetou. Pojďme za nimi!“

Společnost zmizela v mohutných vstupních dveřích vedoucích do hlavní haly. Valdemar se trochu zdržel a následoval ostatní jako poslední. Když míjel Štěpánčino okno částečně stíněné lipovými větvemi, zpomalil a vrhl do něj zvědavý pohled.

Štěpánka, která si myslela, že všichni odešli, v té chvíli vyhlédla, a tak se setkali tváří v tvář. V jeho obličeji postřehla neklidnou zvědavost. Jen co ji uviděl, zvážněl, smekl klobouk a pokračoval v chůzi.

Štěpa se rozhodla, že zůstane v pokoji. Beztoho ji nikdo nezná a ona se alespoň vyhne Valdemarovu dobírání a možná i narážkám paní Idalie, která dnes měla špatnou náladu.

Spokojená s tímto svým nápadem si začala prozpěvovat. Shora sem zalétal tlumený zvuk mužských a ženských hlasů. Chvílemi byla slyšet kratičká melodie, jako by někdo, kdo právě prošel kolem klavíru, zahrál několik akordů. Občas se ozval jeden silnější hlas a po něm hlasitý výbuch smíchu. Bylo zřejmé, že společnost se výborně baví.

Za hodinu vběhla do Štěpánčina pokoje Lucie. Byla zrudlá a udýchaná a živě promluvila:

„Slyšela jste to, slečno? Přijelo šestnáct lidí včetně Valdiho. Je tu také teta Čwilecká, jen s dcerou Michalinou, protože Pavla není doma, pak kněžna Podhorecká, Valdemarova babička, mladí knížata Podhorečtí a Žyžemští, hrabě Trestka a moc a moc dalších hostů.“

„Čím to, že sem všichni přijeli tak najednou?“

„Úplnou náhodou! Každý z nich k nám jel zvlášť a potkali se teprve cestou. Nejvíc hostí je z Obronného: jeden kočár a bryčka. I Valdi jel právě k nám a setkal se s nimi. Dokonce chtěl předhonit bryčku, ale prohrál. Teď si ho slečna Rita dobírá.“

„Kdo je slečna Rita?“

„Szeligová. Je to nějaká sestřenice nebo vzdálená příbuzná kněžny Podhorecké. Ale je sirotek, tak bydlí trvale v Obronném. Jezdí k nám velice často, jenže teď byla dlouho ve Vídni, a proto ji neznáte. Je moc milá a veselá.“

Štěpu napadlo, že to bude zřejmě ta uhlazená dívka, která Valdemarovi ukazovala zašpiněnou rukavičku.

„Je hezká, že?“

„Ano, hezká. Valdi to popírá, ale jemu je těžké se zavděčit. Ostatně se s ní dnes sama seznámíte.“

„Ne, já tam vůbec nehodlám jít.“

Lucie vytřeštila oči.

„Proč ne? Cože? Vy tam nepůjdete? Ale já jsem se s vámi už všem pochlubila.“

„Ale milá Lucie…“

„Když já vás mám tak ráda!“

Štěpánka dívku políbila.

„To mě velice těší. Ale dnes už zůstaň s hosty. Se mnou se přece vídáš denně.“

„Ale co vás nemá, slečno! Dědeček ani Valdi nedopustí, abyste zůstala sama.“

Štěpa se rozesmála. Luciino ujišťování, že by Valdemar stál o její společnost, ji pobavilo. Obzvlášť on! I když, pokud by se nezúčastnila, neměl by si na kom brousit svůj ostrovtip.

Jen co ji tohle napadlo, rozveselila se. Popadla Lucii v pase jako rozjívené dítě a začala s ní tančit po pokoji valčík. K tomu si jedna přes druhou prozpěvovaly. Kolem nich povlával Luciin světlý cop a Štěpina batistová sukně. Štěpánce zčervenaly tváře, z fialkových očí vyletovaly mezi tmavě zlatavými řasami ohýnky a pootevřená růžová ústa lapala po dechu. Hlasitě zpívaná valčíková melodie tak zněla poněkud trhaně, což však tanečnicím ani v nejmenším nevadilo.

Při svém skotačení nezaslechly, že kdosi dvakrát zaťukal na dveře, ani si nevšimly, že je někdo otvírá. Teprve po chvíli se ohromená Štěpa zastavila uprostřed tance.

Ve dveřích stál Valdemar. Pozoroval tančící dívky s úsměvem a sledoval výraz Štěpiny tváře, tolik se lišící od toho, jejž znal z dřívějška. Díval se na její ruměnec, lesknoucí se oči a tancem rozevláté vlasy a žasl nad tou proměnou. Ještě nikdy ji neviděl takto veselou.

Schválně zůstal stát bez hnutí a čekal, až si jej sama všimne. Představoval si, jak se lekne, a ta představa jej bavila. Jak se asi zatváří?

Nečekal dlouho. Jen co ho Štěpa uviděla, oněměla. Tváře jí prudce zrudly a v jejích očích se zablesklo zlostí. Celá se roztřásla rozčilením.

Valdemar s požitkem sledoval její mimiku i lesk jejích očí. V jeho pohledu se zračil obdiv.

Lucie však tuto němou scénku přerušila tím, že se nahlas rozesmála. Přiběhla k Valdemarovi a za ruku ho vtáhla do pokoje.

„Valdi, zrovna jsi nás přistihl při činu,“ volala. „Nám se tak úžasně tančilo, jako by nám k tomu hrál celý orchestr. A kdybys věděl, jak slečna Štěpánka tančí! Úplná baletka!“

Valdemar Luciinu řeč přerušil tím, že se Štěpánce zdvořile uklonil a řekl:

„Dovolte, slečno, abych vám vysvětlil příčinu svého vpádu do vašeho soukromí. Ještě nikdy jsem u vás v pokoji nebyl, a i když jsem nyní asi nepřišel příliš vhod, přesto jsem rád, že jsem vás mohl zahlédnout uvolněnou. V mé přítomnosti jste pokaždé naladěna do všech možných disharmonických tónů. Před chvílí jsem ale viděl harmonii, a to mě velice potěšilo. Ale copak, slečno, ani mě po mé týdenní nepřítomnosti nepřivítáte?“ zeptal se trochu rozmrzele a přitom na ni hleděl s lehkou povýšeností.

Štěpánka mu podala ruku.

„Asi jste hledal Lucii, že?“

„Ale ne, jsem tu výhradně kvůli vám. Lépe řečeno jdu pro vás, protože vás teta zve na čaj.“

Lucie zatleskala.

„Vida! Já jsem hned říkala, že vás tady nenechají samotnou!“

Otočila se k Valdemarovi.

„Představ si, Valdi, že mi slečna Štěpánka řekla, že mezi hosty nepůjde a zůstane ve svém pokoji.“

„Opravdu jste se k nám chtěla zachovat takto bezcitně?“

Štěpa odpověděla téměř vesele:

„Zvláštně položená otázka. A ano, opravdu jsem tady chtěla zůstat.“

„Jménem celé společnosti, která vás chce poznat, proti tomu protestuji.“

Štěpa opět zaujala odmítavý postoj. Chtěla mu rázně odporovat, on však postřehl její upjatost a než stačila cokoli říci, rychle dodal:

„To pozvání na čaj vyřizuji od tety a dědečka. Pokud vás chtějí poznat i má babička a paní hraběnka Čwilecká, je to zásluha vaší žačky.“

„Ano, tetě i kněžně jsem toho o vás hodně napovídala,“ potvrdila Lucie.

„Dobře, jsem tedy dámám k službám.“

„Ne ne, Valdi, jestli nás chceš doprovodit, počkej v salonku. Musíme si upravit vlasy. Jsme rozcuchané jako strašidla.“

„Ty ano, ale slečně Štěpánce to moc sluší.“

„Teda, ty nezdvořáku!“ zvolala Lucie a táhla ho za ruku za dveře stejně vehementně, jako ho předtím táhla dovnitř.

Štěpa pohlédla na mladého muže s nechutí. Rozčiloval ji na každém kroku.

On to postřehl, a jak se blížil ke dveřím, pozvedl paže a zvolal: „Hanibal ante portas! Čtu vám to z očí… Už prchám, už jsem pryč!“

Odešel a Lucie za ním zavřela dveře.

5

V malém salonku zařízeném v císařském slohu se rozjařeně bavilo několik lidí. Lokajové mezi nimi roznášeli čaj a zákusky. Každý z hostů si se svým šálkem sedl, kam chtěl, a nejdůležitější osoby ze společnosti obsadily spolu s paní domu a panem Matějem jeden větší stůl. Paní Elzonowská, rozjařená návštěvou, byla ve výborné náladě a bavila se zejména s kněžnou Podhoreckou a se svojí švagrovou, hraběnkou Čwileckou. Obě tyto dámy se od sebe podstatně lišily. Nezasvěcený by hádal, že přicházejí každá snad rovnou z jiné planety. Kněžna, vysoká a štíhlá, s klasickým profilem velké dámy, byla na první pohled rozená aristokratka. Její původ byl patrný z každého jejího pohybu i výrazu, ba čišel i ze záhybů těžkých černých šatů. Obklopovala ji dokonalá důstojnost, která svědčila o vážnosti, ale také o laskavosti.

Bílé vlasy měla hladce sčesány z čela a přikryté drahou černou krajkou. Neměla žádné šperky, s výjimkou snubního prstenu a prstenu s velkým smaragdem a s vyrytým erbem Podhoreckých. Hodinky nosila na černé šňůrce. Její tvář byla drobná s osobitými tahy, bledá, s jemnou pletí bez vrásek a s výraznýma velkýma černýma očima. Byla na ní jasně patrná její někdejší krása. Kněžna mluvila málo, ale svým zvučným hlasem si dovedla každého získat.

Hraběnka Čwilecká byla naprosto jiný typ. Byla střední postavy, dosti obézní a hrubá. Měla v sobě cosi buržoazního a vůbec ničím se nepodobala aristokratce. Její oblečení naprosto postrádalo vkus. Byla ověšena brilianty a zlatými řetězy, takže se leskla a cinkala již z dálky. Při řeči s kněžnou prudce gestikulovala, hovořila rychle, nervózně a hlasitě, takže vypadala jako plebejská republikánka, která v době revoluce pěstmi hrozí představitelce aristokracie. Neměla kněžnu ráda a jízlivě ji nazývala Spartánkou. V její přítomnosti měla pokaždé potřebu dokazovat si svoji vlastní povýšenost, která však spočívala všehovšudy v množství šperků. Navzdory vnitřním antipatiím však byla ke kněžně až příliš zdvořilá, ba téměř servilní.

Kněžně bylo zcela jasné, co si má o jejím chování myslet. Měla vnuka a hraběnka zase dvě dcery, z nichž ta starší, slečna Michalina, už překročila třicítku. Tenhle fakt jasně vysvětloval hraběnčinu přehnanou uctivost.

Nyní obě dámy spolu s několika dalšími osobami hovořily s paní Idalií a s panem Matějem.

Mladí se rozdělili na skupinky a bavili se po svém. Slečna Rita Szeligová, v šatech z jemného hedvábí se secesním modrým vzorem a velkým límcem z krémové krajky, nad nimi všemi vynikala jak při konverzaci, tak i v žertování. Tmavě plavé vlasy měla elegantně učesané a nahoře ozdobené kokardou z modré stuhy. Vypadalo to trochu zvláštně, ale slečně Ritě to slušelo. Pokaždé se svým oblečením lišila od ostatních a její účesy byly značně originální. Pohyby měla jisté a velmi půvabné. Vše, co by u jiných působilo křiklavě, se na ní zdálo být v dokonalém souladu. Byla upřímná, veselá, vtipná a sympatická a její humor byl nakažlivý.

Kněžna ji měla velmi ráda, i když jí byla schovančina nespoutanost často proti mysli. Slečna Rita také ráda sportovala. Na kněžnině velkostatku v Obronném měla svou vlastní stáj, v níž trávila čas nejraději. O koních dokázala mluvit bez přestání. Nyní seděla se šálkem v ruce ve stylovém křesle a hovořila s mladým pánem, jenž měl na nose skřipec. Cosi mu ohnivě dokazovala a nakonec rázně postavila svůj šálek na stůl a zvolala:

„Pokud tvrdíte, že moji koně nejsou dostatečně čistokrevní, pak koním ani trochu nerozumíte. Vždyť jsou to plnokrevníci, importovaní přímo z Anglie. Jen se zeptejte majorátního pána. Ten tomu velice dobře rozumí.“

„Zase majorátní pán! Proč se s ním stále dokola oháníte, slečno? Je snad vševědoucí?“

„Pokud jde o koně, tak určitě.“

„Jen proto, že má devět múz s Apollonem?“

„Ne. Protože je skutečný a nestranný znalec.“

„Což já podle vás nejsem?“

„Ne docela. Nevidíte nic jiného než své peršerony (francouzští koně arabské krve) a myslíte si, že jediní dobří koně jsou právě ve vaší stáji.“

„Nechcete mi snad upírat, že má stáj je vynikající?“

Slečna Rita se ušklíbla.

„Nemám ráda peršerony.“

„Tak vy je nemáte ráda? To je ovšem pouze věc vkusu. Já zase nemám rád anglické koně.“

Slečna Rita si ho změřila ironickým pohledem.

„Tak proč se hádáme, když jde jen o rozdíl našeho vkusu?“

„Vadí mi, že jste tak divá do všeho, co je na těch koních anglického, slečno.“

„Ale to není vada. Jestli jim vytýkáte jen to, nemám námitek. Tohle plemeno je prostě typicky anglické.“

„Ale vy to přeháníte.“

„Nesmysl! Škoda, že se majorátní pán kamsi ztratil. Požádala bych ho, aby nás rozsoudil.“

„Pan Michorowski odešel pro Lucii a její učitelku,“ ozvala se unylým hlasem slečna Michalina Čwilecká. Během rozhovoru slečny Rity s hrabětem Trestkou jen mlčky seděla a popíjela čaj. Oblečená byla celkem vkusně do světlých šatů, zcela dle přání své matky, ale vůbec ji to tady nebavilo a zábava ostatních ji nudila. Tvářila se netečně a jen co krátce sdělila informaci o tom, kde se nachází Valdemar, sklopila oči zpět ke svému šálku a znovu se oddala mlčení.

Hrabě Trestka si se zlomyslným úsměvem narovnal skřipec a řekl:

„Ta učitelka musí být nějak důležitá, když se o ni zajímá sám majorátní pán.“

„Ale kdepak! Je mu protivná!“ odporovala slečna Rita. „Nebo to aspoň tvrdí Lucie.“

„Tudíž stejná situace jako se slečnou Klárou.“

„Zřejmě.“

„Je slečně Kláře i podobná?“

„Neznám ji, ale Lucie je z ní nadšená. Pokud je opravdu hezká, měl byste se mít na pozoru, pane hrabě!“

Trestka se na ni dotčeně podíval.

„Vy tedy někdy máte nápady, slečno. Na osoby tohoto druhu se zásadně nedívám.“

„To by byla legrace, kdybyste se právě do ní zamiloval.“

„Mohu ji nanejvýš nestranně posoudit a poukázat na její vady.“

„No tedy, pane, nemůžete takto mluvit o ženách.“

„O učitelkách mohu.“

„Také ne. Nesmí se to bez výjimky. Ostatně slečna Rudecká je prý z dobré rodiny.“

„Tiše, už jdou,“ přerušil ji hrabě. Narovnal si skřipec a zvědavě se zadíval směrem ke dveřím.

Vstoupila Štěpánka s Lucií a s Valdemarem.

Štěpánce se zatmělo před očima.

Otočila se k ní spousta hlav se spoustou pátravých očí a ona si připadala jako na pranýři.

Hovor umlkl a všichni upřeli své kritické pohledy na mladou učitelku.

Paní Elzonowská se na ni podívala svými štěrbinami a ukázala na ni nedbalým pohybem ruky.

„Slečna Rudecká,“ řekla krátce.

Několik hlav neznatelně pokynulo. Štěpa, plná rozpaků, se všem uklonila, a nevěděla, co dál. V té chvíli si poprvé uvědomila své vlastní postavení. Začala si vyčítat, že do salonu vůbec přišla.

‚Vetřelec,‘ mihlo se jí hlavou a nebýt jejího sebeovládání, nejspíš by se rozplakala.

Náhle k ní však přistoupil Valdemar, který byl zjevně pohoršený, ale své pocity zakryl dokonalým klidem, nabídl jí rámě a zdvořile prohodil:

„Dovolte, slečno, abych vás představil svojí babičce.“

Štěpa se nechala poslušně dovést ke vzdálené pohovce. Když zvedla oči, uviděla přívětivou tvář pana Matěje a vážnou aristokratickou postavu kněžny. Znovu zazněl hluboký hlas majorátního pána:

„Milá babičko, představuji ti slečnu Štěpánku Rudeckou, o které ti Lucie už vyprávěla.“

Kněžna vstala z pohovky a podala Štěpě ruku. S milým úsměvem pak řekla:

„Velice mě těší, že vás poznávám. Lucie mi o vás skutečně vyprávěla. Je svojí vychovatelkou nadšena.“

Štěpa se ladně uklonila a políbila stařence ruku. Pocítila k ní vděčnost a nečekanou důvěru.

V očích staré ženy se mihl údiv. S úsměvem se ústy lehce dotkla Štěpánčiných vlasů, pak se posadila a ukázala na vedlejší křesílko.

Začala se Štěpánky vyptávat na rodiče, zajímala se, jak je spokojená s Lucií. Rozmluvu podporoval také pan Matěj.

Chování majorátního pána i způsob, jakým Štěpu uvítala kněžna, všechny překvapil. Užasle se po sobě podívali.

Kněžna Podhorecká při podávání ruky učitelce vstala! Co se to stalo? Jak to, že na ně nepadá strop? Obzvlášť hrabě Trestka a hraběnka Čwilecká byli šokováni. Když se hraběnka na kněžnu, která právě mluvila s učitelkou, podívala, teatrálně pokrčila rameny. Zlobila se, že ji Valdemar přehlížel a nepředstavil jí učitelku také. Ovšemže jí nešlo o tu učitelku. Zkrátka jí takové opomenutí její osoby přišlo urážlivé. Také okolnost, že majorátní pán nabídl učitelce rámě, se jí zdála značně podezřelá. Několikrát se podívala na Štěpu a když došla k závěru, že je velice krásná, naklonila se ke svému muži, který vedle ní seděl jako mumie, a něco mu pošeptala. Na jejích tučných rtech se přitom objevil jízlivý úsměv. ***1***

Paní Idalie zaslechla jediné slovo: „milenka“, ale předstírala, že je neslyší. Pokračovala v hovoru se svým sousedem a její pocity prozrazovalo jen nervózní cukání obočí.

Mezitím slečna Rita, sedící u malého stolku, vyložila Valdemarovi podstatu své předchozí rozepře s Trestkou a vzápětí se dočkala pochvaly svých koní. Hrabě se začal bavit s majorátním pánem a Rita přistoupila ke kněžně. Podala Štěpě ruku a oslovila ji s veselým úsměvem:

„Protože nás nikdo neseznámil, ujmu se toho sama. Margarita Szeligová v celé své kráse. Určitě jste o mně ještě neslyšela, slečno, protože jsem se teď nějakou dobu potloukala po Vídni.“

Štěpa vstala a stiskla mladé dívce ruku.

„Naopak, Lucie mi o vás vypravovala s velkým nadšením.“

„Ale? Jak vidím, Lucie je takový náš zdejší malý reportér. Myslím, že vás teď unesu do naší společnosti. Tahle skupinka je příliš vážná, zatímco ta naše bude snad veselejší. Doufám, že tetička ani dědeček nemají námitky?“

Kněžna mile pokývala svojí ušlechtilou hlavou a pan Matěj dodal:

„Je nám známo, slečno, že je s vámi zábava, a proto vám slečnu Štěpánku ochotně svěříme.“

Za chvíli Štěpa seděla spolu s dalšími lidmi u malého stolku. Během jejich žertovného povídání se pomalu osmělovala. Znervózňoval ji jen lesklý skřipec hraběte Trestky, který byl stále otočen jejím směrem. Chvíli se zájmem pozorovala chladnou hraběnku Čwileckou.

Vtáhnout Štěpánku do hovoru nakonec nebylo pro slečnu Ritu nijak složité, protože Štěpě nechyběl důvtip. Vypadala ve svých světle popelavých batistových šatech, ozdobených tmavě modrou stuhou, sice skromněji než ostatní, ale přesto velice hezky. Její tváře oživoval ruměnec, oči, zacloněné hustými řasami, se jí leskly a červené rty se usmívaly.

Slečna Rita se na ni dívala s potěšením, ostatní přítomní vcelku lhostejně. Trestka si ji prohlížel s bedlivým zájmem, jako by se pokoušel nalézt na ní nějaké skryté vady. Důkladně prostudoval její rysy, její oči, posoudil způsob, jakým hovořila, ba i účes, a v duchu si musel přiznat, že je opravdu hezká.

„Není špatná, není špatná,“ brumlal si pro sebe, což u něj znamenalo velkou pochvalu. Prozkoumal i střih jejích šatů a podivil se, jak je možné, že je učitelka tak vkusně oblečená. Tahle zevrubná prohlídka jej natolik zaměstnala, že na chvíli zapomněl na svoji prohru ve sporu o koně. Ovšem slečna Rita mu ji znovu připomněla, když se zeptala majorátního pána:

„Pane Valdemare, jak se mají vaše Múzy a Apollon?“

„Výborně,“ ujistil ji majorátní pán a posadil se vedle Štěpy. „Vynikají krásou pocházející skutečně z Olympu, a tedy jedinečnou.“

„O jakých múzách to mluvíte?“ zeptala se Štěpa.

„Družky Apollonovy,“ vložil se do debaty hrabě Trestka. „Copak je neznáte?“

„Ale ano, pane hrabě, znám dobře mytologii.“

Obrátila se k Valdemarovi.

„Vaši koně se jmenují podle múz?“

„Ano. A vy je dokonce znáte.“

„Aha, to jsou ti, s nimiž jste dnes přijel. Nikdy je od sebe nerozeznám. Všichni jsou černí jako samet.“

Valdemar se usmál.

„Dnes mě sem přivezli Clio, Melpomene, Urania a Terpsichore.“

„To ale krásně zní, že?“ zvolala slečna Rita. „Ve druhém spřežení jsou Thalia, Kaliope, Euterpe a Polyhymnia. No a Erato je jezdecký kůň.“

„Toho znám dobře,“ odvětila Štěpa, „na tom přijíždíte nejčastěji.“

„Všimla jste si ho? Že je rozkošný?“

„Ano, velice hezký.“

„Jenže to jste ještě neviděla Apollona, slečno. Toho doslova miluji,“ zvolala vášnivě slečna Rita.

Všichni se zasmáli.

„Hned se pozná pravá milovnice koní,“ ozval se kdosi ze vzdálenější skupinky.

„Musím ho přivést do Slodkowic a budete nás navštěvovat častěji,“ dobíral si ji majorátní pán.

„Měl byste slečně Ritě nechat udělat jeho portrét.“

„Nebo ho pro ni nechat odlít z bronzu.“

„Kdepak! To už by nebylo ono, kdyby mu nezůstala vlastní barva.“

„Tak vytesat z černého mramoru.“

„Jen se bavte, vážení, ale stejně ho i vy všichni obdivujete.“

„Kromě mě,“ utrousil hrabě Trestka a rovnal si skřipec.

„Protože vy máte nanicovatý vkus, a proto si vystačíte s vašimi peršerony a těmi ohavnými meklenburci. Apollon by se ve vaší stáji vyjímal jako vetřelec.“

„Totéž bych mohl prohlásit o vašich anglických koních.“

Slečna Rita se začala hádat opravdově.

Valdemar se podíval Štěpánce do očí a vesele řekl:

„V téhle chvíli mohou Slodkowice klidně vyletět do povětří, ale tuto dvojičku z debaty o stájích nic nevyruší. Jakmile se ti dva do sebe pustí, o ničem jiném nemluví a hádají se přesně stejně, jako vy se mnou.“

„Nehádám se s vámi.“

„Tak jste ke mně krutá. Celý týden jsem měl strach sem přijet.“

„To jste tedy pěkný bázlivec!“

„Bodejť ne! Napřed jste mě rázně vykázala z lesa, pak jste mě lynčovala u oběda a ani jste se se mnou nerozloučila. Copak tohle všecko nestačilo k tomu, aby mě to dokázalo odstrašit? Ale zastesklo se mi po své mučitelce a jsem tady.“

Štěpa stiskla rty. Pevně si umínila, že na jeho dobírání nebude reagovat. Ještě aby to tak někdo zaslechl. V saloně byl ale naštěstí hluk a Rita, sedící kousek od ní, zápolila s Trestkou tak vášnivě, že kolem sebe nic nevnímala.

Valdemar si všiml Štěpina neklidu i jejího pohledu, jímž pátrala po Lucii, a kousavě řekl:

„Vidím, že se proti mně chcete ozbrojit nevinností jako Twardowski před Mefistofelem. Jenže Lucie je už naneštěstí na roli, kterou jí právě chcete určit, příliš velká.“

Štěpě zacukaly koutky úst a Valdemar pokračoval:

„Já jsem po své tyrance toužil, ale vy, slečno, jste se určitě modlila, abych se neobjevil pokud možno co nejdéle.“

„Naopak, přála jsem si, abyste přijel co nejdříve.“

Valdemarova tvář prozrazovala zvědavost.

„Skutečně? Panebože, že já to nevěděl!“

Štěpánka mu zpříma pohlédla do očí.

„Váš příjezd jsem čekala kvůli tomu, že se po vás stýskalo vašemu dědečkovi a byl z toho čím dál smutnější.“

„To znamená, že jste toužila, abych přijel, kvůli dědečkovi a ne kvůli sobě.“

„Myslím, že slovo ‚toužila‘ je přehnané. Prostě jsem vás čekala.“

„To jsem ale zklamaný! Na chvíli se mi zdálo, že jsem v ráji, a místo toho jsem zpátky v očistci.“

Štěpa se zasmála.

Zkoumavě si ji prohlížel a na jeho plných smyslných rtech pohrával úsměv.

Po chvíli pronesl tišším hlasem:

„Vypadáte dnes nádherně, slečno! Mám pocit, že ztrácím hlavu!“

„Majorátní pane!“ zvolala Štěpánka rozzlobeně.

„Poslouchám, slečno!“ přerušil ji s žertovnými ohníčky v očích.

Štěpa stiskla rty. Ještě nedávno by na něj reagovala rozzlobeně, nyní však v jeho přítomnosti měla dobrou náladu. Se zájmem se dívala na jeho tvář. Měl zdvižené obočí a v každém jeho rysu byl patrný potlačovaný smích.

„Začínám litovat, že jsem se modlila za váš příjezd. Kvůli sympatii ke starému pánovi jsem si uškodila…“

„Mladým Michorowským coby pochybnou náplastí,“ dořekl za ni.

„Správně,“ zasmála se.

„Jenže já jsem si jist, slečno, že jste mě nečekala ani tak kvůli dědečkovu stesku, jako z vlastní touhy. Je to tak?“

Kurážně jí hleděl do očí.

„Jak vidím, je pro mě bezpečnější ve vaší přítomnosti mlčet. Jinak se příliš rozdovádíte.“

„A vy zase vystrkujete drápky, slečno. Hezoučké tlapky, ale ostré,“ odpověděl s veselým úšklebkem.

„O čem to tak důvěrně rozprávíte, vážení?“ zeptal se ironicky hrabě Trestka a otočil přitom svůj skřipec na Štěpu.

Valdemar nenuceně prohodil:

„Mluvili jsme také o sportu, ale zase o jiném. Zrovna jsem slečnu Štěpánku prosil, aby nám zahrála.“

„Hrajete na cimbál, slečno?“ zeptal se Trestka jízlivě.

„Ne, pane, na cimbál nehraju,“ vrátila mu Štěpa stejným tónem.

„Škoda, má hezký zvuk.“

Valdemar se zamračil a vzedmula se v něm vlna zlosti. Podíval se na Trestku a pronesl zvysoka:

„Domníval jsem se, že máte jemnější vkus.“

Trestka pochopil a zbledl zlostí.

Slečna Rita, jakmile si všimla jeho rozpaků, řekla Štěpě:

„Přidávám se k prosbě pana Valdemara. Zahrajte nám něco, prosím. Já sice bohužel nehraji, ale hudbu mám velice ráda.“

„Dobře, slečno, ale raději o něco později.“

„Ovšem. Je tu moc velký hluk a hudba vyžaduje ticho.“

„Protože pak lépe nalézá nervy a může na nich hrát,“ přisadil si Valdemar.

Komorník rozsvítil lampy. Slečna Rita se postavila k oknu a zahleděla se na úzký a jasně zlatý srpek vycházejícího měsíce.

Na pozadí šedavých barev večerního nebe se výrazně rýsoval černý pás lesa s oním zlatým střípkem, který zdobil vrcholky stromů jako lesklý řetěz na hrudi rytíře oděného do těžkého brnění.

Slečna Rita dala hlasitě najevo svůj obdiv a Štěpánka spolu s dalšími několika lidmi přistoupila rovněž k oknu. Valdemara zavolala Lucie do jídelny, kde si s ním chtěla promluvit paní Elzonowská.

6

Velký stůl, pokrytý holandským ubrusem s erbem Michorowských vetkaným do jeho středu, byl připraven k večeři. Poblíž jeho okrajů ležely v řadě jako vojáci ve slavnostních stejnokrojích talíře z prvotřídního porcelánu s jemnými vzory. Vedle nich spočívaly na podstavcích stříbrné nože, vidličky a lžíce elegantních tvarů. Z druhé strany se jako strážní budky škrobeně tyčily ubrousky, každý s krajíčkem chleba uvnitř. Veškeré toto vybavení doplňovaly křišťálové koše s ovocem, sklenice a pohárky a několik překrásných kytic. Kytičky květin ležely také u každého příboru a jednotlivé květy byly rozhozeny i po stole, aby mu dodaly májový vzhled.

Komorník Jacint i mladší lokajové v černých fracích ozdobených zlatými knoflíky a v červených vestách spolu s lokajem kněžny Podhorecké ve žluté livreji neustále pobíhali mezi hlavním stolem, příborníkem a odkládacím stolkem, na kterém stály zavařeniny.

Na stěnách svítily bílé kulaté lampy, nad stolem visel bronzový lustr se zářivými plamínky křišťálových rampouchů a rozléval svoje světlo na stříbro a připravené skleněné nádoby. Květiny, v té záplavě světla náhle obživlé, vydávaly omamnou vůni.

Do sálu vstoupila paní Idalie spolu s majorátním pánem a francouzsky mu řekla:

„Na čelním místě bude sedět kněžna s otcem, který ji povede. Protože se nejedná o oběd pro zvané, ostatní si mohou vybrat místo sami dle libosti. Ale ty, Valdi, musíš nabídnout rámě Čwilecké a tím pádem povede její muž ke stolu mne.“

Valdemar, který byl velice žertovně naladěn, opáčil:

„Takže pro mě jsi, tetičko, určila diamantové doly. S velkou chutí bych je vyměnil za jedinou perlu…“

„Nedělej si legraci! Je mi jasné, o kom mluvíš. A divím se, že se o tu dívku tak zajímáš.“

Valdemar se zachmuřil.

„Někdo by mohl usoudit, že mluvíš o své služce, tetičko. Slečna Štěpánka nepatří k těm, jimž je možné poplést hlavu,“ odvětil podrážděně.

„Ale po takovém chování, jako bylo dnes to tvoje, si může začít myslet, že je nějaká výjimečná. Jak jsem ji představila já, to přece stačilo. Tys to zbytečně přehnal.“

„Já na to mám jiný názor. Jsem snad schopen odhadnout, s kým je třeba jak jednat. A ty, teto, bys o ní neměla mluvit tímto způsobem, už kvůli Lucii.“

„Jak jsi výřečný, drahý,“ zavrčela paní Idalie. „Ale dávej si pozor, nebo vzniknou klepy. Já sama jsem slyšela jakési Lořiny podivné dohady.“

„Hm, paní ‚hraběnka‘ ať si povídá, co jí libo. Myslím, že nenajde mnoho těch, kdo by byli ochotni jí naslouchat. Jenom jí řekni, ať se raději nepokouší vytasit se s těmi svými dohady přede mnou, nebo v tom případě mi nezavře ústa ani její vymyšlený hraběcí majestát.“

„Jak to, že vymyšlený?“

„Ale tetičko, tobě snad nemusím vysvětlovat původ titulu Čwileckých. Znají ho všichni, a zejména jejich vlastní kočáry s korunkami a starý komorník, který byl ohromně udiven, když mu na livrejové knoflíky vyrazili devět hraběcích hrotů. Také všechny erbovní knihy a kroniky o tomhle titulu velice nestoudně mlčí.“

Paní Idalie stiskla rty.

„Pojďme do salonu. Oběd se bude podávat během chvilky.“

V salonku se mezitím ke Štěpánce přidružila hraběnka Čwilecká, sedla si na stylovou pohovku a zvysoka na ni pohlédla.

„Odkud pocházíte, slečno?“ zeptala se jí odměřeně.

„Z polského království, paní hraběnko.“

„Jak dlouho vyučujete?“

„Tohle je mé první a poslední místo.“

„Skutečně? První? A švagrová vám svěřila Lucii? To je neslýchané!“

Štěpánka zčervenala.

„Zřejmě jsem dokázala vzbudit důvěru,“ odpověděla přesto s úsměvem.

„Kolik je vám let?“

Štěpa se na hraběnku udiveně podívala.

„Dvacet pět,“ odvětila bez sebemenšího zaváhání.

Hraběnka si ji prohlédla skrze lorňon s dlouhou zlatou rukojetí.

„Jistě!“ řekla rázně. „Vypadáte tak. Lucie mi tvrdila, že vám je devatenáct. Hned mi bylo jasné, že je to nesmysl. No bodejť! Dobře děláte, že svůj věk nezatajujete. Moje Michalina je tedy stejně stará jako vy, i když ji všichni považují za mladší.“

Štěpě zacukaly koutky úst, nicméně v očích jí zablesklo lítostí. Podívala se na nedaleko sedící hraběnku, stále vážnou a lhostejnou, která vypadala jako starší sestra paní Elzonowské.

Hraběnka pokračovala:

„Zřejmě jste se nestala učitelkou ze záliby?“

„Ne, ale začínám si své práce vážit. A to hlavně proto, že mám tak dobrou žačku.“

Přiblížil se k nim Valdemar a hned za ním hrabě Čwilecki. Hraběnka začala na svého muže pokřikovat:

„Tady jsi! Vidíš, Auguste, slečně Rudecké je pětadvacet let. Tedy ne devatenáct, jak říkala Lucie. Vida, že máme dobré oko.“

Pohlédla na Štěpu a znovu opakovala:

„Považovali jsme to s mužem za nesmysl.“

Valdemar se rozhorleně zeptal:

„O čem to mluvíte? Nechápu.“

„O mém věku. Dodala jsem si vážnosti,“ smála se Štěpa.

„Tenhle rozhovor si zapište do deníku, slečno. To je neslýchané!“

Valdemar hovořil rozladěně a se zřetelnou ironií. Popuzený hrabě se nerudně podíval na svoji ženu a svým obvyklým tahavým hlasem pravil:

„Pleteš se, Loro! Nic takového jsem o věku slečny Rudecké nikdy neříkal.“

„Ale, můj drahý, zapomněl jsi na to.“

Hrabě už jí odpovědět nestihl. Vstoupil komorník a oznámil, že se podává jídlo.

V salonku nastal čilý ruch. Majorátní pán nabídl rámě hraběnce a se zjevným rozladěním řekl:

„Chronologickou otázku musíme odložit na neurčito. Jsem vám nyní k službám.“

Hraběnka mu se smíchem odpověděla něco, co už Štěpánka nezaslechla. Oba odešli. Hrabě se hbitě rozhlédl a pospíšil si k paní Idalii. Štěpa zůstala sama. Jeden pár za druhým se ubíral do jídelny a ona se cítila trapně. Vyčítala si, že se nezvedla dříve a nepřešla do jídelny, ještě než se tam všichni shromáždí.

Náhle k ní přispěchala Lucie, vsunula jí ruku pod paži a se smíchem zvolala:

„Všechny dámy mají své rytíře, ale my dvě půjdeme spolu. Obelstila jsem pana Xavera. Maminka mu dala za úkol vás uvést, ale řekla jsem mu, že vás doprovodí někdo jiný. Že půjdete raději se mnou? Je to tak, slečno Štěpánko?“

„Ale samozřejmě! Vymyslelas to moc dobře. Ostatně klidně si můžeme představit, že třeba já jsem pán.“

„Jejda, vždyť ve vás není nic mužského. To spíš ve slečně Ritě, pokud by ovšem byla bez té kokardy na hlavě a měla jezdecké šaty.“

Vešly do jídelny a několikery oči spočinuly na Štěpánce zvědavými pohledy. Na konci stolu seděl pan Xaver a z obou stran měl volná místa právě pro Štěpu a Lucii.

Jakmile Štěpánka usedla, paní Elzonowská se na ni podívala přimhouřenýma očima a důrazně pronesla:

„Myslela jsem, že už nepřijdete, slečno.“

Štěpánku zalila horká vlna. Vůbec nevěděla, co odpovědět.

I tentokrát jí přispěchal na pomoc Valdemar. Na něco se paní Idalie zeptal a odvrátil tak tetinu pozornost od Štěpánky.

Hluk u stolu znovu ožil. Rozhovory, smích a vtipkování byly stále živější. Jenže Štěpánčina dobrá nálada se dočista vytratila. Seděla mlčky a jen se modlila, aby večeře co nejdříve skončila.

Všichni ostatní se zapojili do hovoru, jen ona a pan Xaver mlčeli. Pan Xaver věnoval veškerou svoji pozornost mísám s jídlem a obsahu svého talíře. Zato Štěpa si stále připadala jako vetřelec a cítila se osamělá jako na nepřátelském území. Hlavou jí vířily chaotické vzpomínky: Ručajev, příjezd do Slodkowic, neshody s Valdemarem, její dnešní debata s hraběnkou…

Nebýt Edmunda, vůbec by tento svět nepoznala a nebyla by vystavena těm zraňujícím narážkám. Zde se na ni všichni dívají jako na tvora bez lidských práv, který mezi ně nepatří. Hledí na ni jako krásné exotické rostliny na obyčejnou chrpu, která nedopatřením zabloudila do skleníku.

Štěpa se zadívala na kytičku, která ležela vedle jejího talíře. Shodou okolností to byly polní květiny, střapatá hnědá metlice a bílé kopretiny se žlutými středy. Vzala kytičku do ruky a pomyslela si, jak je to symbolické: křehké polní rostlinky vhozené mezi stříbro a křišťál. Lesk a přepych je nejprve oslnily, jenže ony pak zvadnou a svět pro ně zanikne. Zvedla hlavu a náhle jí přejel mráz po zádech.

Z bohatě vyřezávaných rámů na ni hledělo několik párů mrtvých očí z podobizen, jimiž byl sál vyzdoben. Šedé oči předků Michorowských, stejné jako Valdemarovy, pronikavé a hrozivé, jako by se zabodávaly do její tváře a ptaly se: „Odkud ses tu vzala, plebejko, v tomhle sídle senátorů a hejtmanů? Co tady pohledáváš?“

Štěpa se zachvěla. Ty přísné pohledy, které se na ni ze všech stran upíraly, ji zraňovaly. Nepřátelské pohledy, které ji odháněly.

‚Co mě od nich tak nepřekonatelně odděluje? Slavní předkové z rytířského stavu?‘ tázala se sama sebe. ‚Odlišují mě od nich korunky s devíti hroty, knížecí mitry a šlechtické tituly posvěcené tradicemi, tvořící společenský vrchol? Ať už se ten vrchol hřál na slunci, nebo tonul v mracích, vždy byl nejvyšším. Zvykl si dívat se na lidi z nižších pater, třeba i stejně slavné nebo užitečnější, spatra. Považuje je za pouhou základnu, na níž může vztyčovat svoji magnátskou pýchu a vyvěšovat korouhve se svými erby. Ti malí ať pějí hymny na jeho počest.‘

Ale přesto má ta privilegii obdařená vrstva jakési nepostižitelné kouzlo, které ovlivňuje vnímavé jedince. Štěpa dumala, že jeho příčinou je zřejmě jejich nesmírná moc, která trvá po celé věky. I přesto, že nejeví žádné vnější známky vznešenějších citů ani většího rozletu, jsou opředeni jakýmsi zvláštním kouzlem, které z nich činí ozdobu celé společnosti. Někteří z nich, jako například stará kněžna, disponují jakousi zvláštní neodolatelnou silou. Na kněžně je její stavovská povýšenost patrná velice zřetelně. Na první pohled je zřejmé, že je to magnátka každou kapkou své krve a pravnučka vysoké šlechty. Je skutečně velkou dámou, která je plně srozuměna se svým životním posláním. Štěpánka už se doslechla o její dobročinnosti a srdečnosti. Pan Matěj se jí rovněž podobá. Má duši jemného aristokrata, jenže je o mnoho starší a už maličko zkostnatělý.

Štěpa se podívala na Valdemara.

A on? Je to velký člověk, příslušník vysoké rodové šlechty. Za svými předky rozhodně nezůstane pozadu. Ba naopak, bude jejich chloubou. Je aktivní a energický, pravý pán, magnát a milionář. Své poslání ve společnosti bere se vší vážností. Pan Matěj, člověk velmi hovorný, Štěpánce vyprávěl, že nikdy ani nedoufal, že by se Valdemar mohl takto změnit. Dříve vedl jiný život. Jen co skončil studia na univerzitě v Bonnu a na rolnické škole v Halle, vrhl se do víru života a oddával se hýření. Pobýval v cizině a cestoval. Zná celou Evropu, navštívil i Alžír a Egypt. Lovil v Indii i na amerických pláních, zlézal vrcholky hor, snil u norských fjordů. Navštěvoval kliniky, debatoval s učenci, zvědavě nakukoval do velkých chemických laboratoří a bádal na meteorologických stanicích. Zajímaly ho továrny a v newyorských loděnicích se podrobně seznamoval s prací dělníků. Jeho styky a jeho miliony mu otvíraly všude přístup. Mohl se podívat i do Kruppových závodů v Essenu a několik dní pracovat ve slévárně děl, jen aby uspokojil svoji neutuchající touhu všechno poznat. Vyzkoušel si slavné kladivo Fritz. Měl revolver rozdrcený tímto obrem essenských továren na prášek a měl také zlatý prsten s briliantem, do něhož Fritz uhodil a zanechal jej zcela nepoškozený. Zapaloval si doutník na Vesuvu a navštívil dům Napoleona prvního na ostrově Svaté Heleny. Po celé hodiny sedával v obrazárnách v Louvru a v Drážďanech, hluboce pohroužený do uměleckých výtvorů. Rozhazoval peníze, vrhal se do dobrodružství a skandálů s milostným pozadím a byl miláčkem nejvyšších společenských kruhů. Pobýval u dvora ve Vídni, kde získal velkou popularitu mezi uherskými magnáty, neboť byl prostřednictvím své prababičky spřízněný s několika nejmocnějšími rody. Utrácel ve společnosti žen a také trochu hrál karty, i když jim naštěstí příliš vášnivě nepropadl. Měl za sebou několik soubojů, v nichž zvítězil, za což vděčil své odvaze i svým šermířským a střeleckým dovednostem.

Ve vídeňském Jockeyklubu napadl jednoho z arciknížat za to, že nazval Polsko zemí vyholených lebek a chvástavých jazyků. O aféře se dozvěděli u dvora a arcikníže byl nucen se polskému magnátu omluvit.

Byl také znám svojí dobrodružnou a vznětlivou povahou. Ženy za ním bláznily, ať už je vábily jeho miliony a pověst skvělé partie, nebo jej milovaly doopravdy. Jenže ačkoli věděl, jak je žádaný, manželku si nenašel. Po pěti letech hýření však už měl všeho dost. Dobrodružství jej omrzelo, stejně jako milostné eskapády i cestování, a vrátil se natrvalo do své vlasti.

Pan Matěj Štěpánce vyprávěl, že Valdemar má tři vášně: koně, hony a ženy, ačkoli to poslední mu už poněkud zevšednělo. Ale hony, ty pořádal velkolepé, a to i v dobách svého cestování. Tenkrát se do Glembowic sjížděli magnáti z celého světa. Na oplátku zase Valdemar často jezdil ke svým přátelům na téměř všechna aristokratická sídla a všude byl vřele vítán. Ale ačkoliv měl rád koně, dostihů se neúčastnil. Tvrdil, že má zvířata příliš rád na to, aby je svěřoval do rukou žokejů a přihlížel, jak si přerážejí nohy.

O tom všem se Štěpa dozvěděla od pana Matěje a částečně i od pana Xavera. Ona sama už se také doslechla o několika případech šlechetnosti a dobrosrdečnosti majorátního pána. Rozporuplnost jeho povahy byla do očí bijící. Měl dobré srdce, ale dovedl být také zlomyslný. Ve zlosti byl prchlivý, často také ironický, ale dobře věděl, kam až může zajít. Nikdy také neodolal příležitosti někoho podráždit. I přes svoji šlechetnost byl poněkud egoistický. Nikomu nedovolil, aby se jej pokusil zesměšnit, sám ovšem popichoval velice rád.

Štěpánce nebyl příjemný, ale přesto si byla vědoma toho, že má větší hodnotu než ostatní, a především než paní Idalie. A Edmund, ten se s ním nemohl vůbec srovnávat. Ujišťoval ji o své lásce, přísahal na ni, a přesto se jí tak snadno vzdal, jako by si vůbec nebyl vědom toho, že i ona má srdce, které by mohlo trpět.

Valdemar ji neměl rád, dokonce ji možná i nenáviděl, ale přesto jí pomohl překonat nepříjemný okamžik v salonku, a udělal to zcela samozřejmě a s grácií.

Štěpánka se na něj opět podívala.

Bavil se s dámami se svojí obvyklou nenuceností, ba téměř až nedbalostí, občas smíchanou s posměchem. Jeho gesta byla bezděčná, což mu dodávalo půvabu. Velice typická pro něj byla jistá nedbalá elegance a uhlazenost, která jej odlišovala od ostatních. Nedalo se říci, že by byl hezký, ale měl v sobě cosi těžko definovatelného, co na člověka muselo chtě nechtě zapůsobit. Byl štíhlý a velice hbitý, měl výrazné rysy, snědou pleť a tmavohnědé vlasy sčesané do pěšinky. Malé vypoukliny nad vznosně klenutým obočím jako by v sobě soustřeďovaly veškerou jeho energii, sílu vůle i mnohé jeho další schopnosti. Jeho oči byly šedé a pronikavé, s rozhodným a inteligentním výrazem, téměř vždy posměšné a často šibalské. Jeho ústa byla krásně modelovaná, silná, rudá a zastíněná elegantním zlatavě hnědým knírkem, který byl trochu rozčepýřený a na koncích rozčesaný.

V jeho tváři bylo možné vyčíst přemýšlivost spolu se špetkou znuděnosti, v očích byla znatelná vznětlivost, někdy pýcha, jindy zase žertovné jiskérky. Podle úst se jevil jako požitkář. Úsměv, pokud právě nebyl ironický, v sobě měl mnoho půvabu.

Při tom, jak jej Štěpa studovala, se náhle setkala s jeho zrakem. Oči však přitom nesklopila. On se na ni usmál, jenže ona v téže chvíli oslovila pana Xavera.

Neměla blízko sebe nikoho vhodného ke konverzaci. Lucie se živě bavila se svým sousedem, pan Xaver se staral jen o jídlo a její protějšek na druhé straně stolu, pán úctyhodné tloušťky, neustále promlouval k celé přítomné společnosti. Štěpánka se mimoděk dívala na jeho bílou a tlustou ruku, jako vytvarovanou z vaty, jak v prstech otáčí kytičkou květin. Štěpánky si nikdo nevšímal. Seděla na konci stolu a mohla zůstat izolovaná. Raději tedy naslouchala okolnímu hovoru.

Její zrak často zabloudil k oživlé tváři paní Idalie a k jejím velkým hnědým očím, z nichž zůstávaly jen štěrbiny, pokud hleděla na ni. Zatěkala pohledem po zelené blůzce a silném zlatém řetězu s hodinkami. Zadívala se také na slečnu Ritu, jak celá rozveselená s chutí pořádá krocana. Viděla vzpřímenou hlavu Trestkovu a lesknoucí se skla jeho cvikru, impozantní figuru knížete Františka Podhoreckého, sympatickou drobnou postavu jeho ženy, zamračený obličej Čwileckého a odpudivou tvář jeho ženy.

Po vzoru ostatních několikrát pozvedla sklenici na přípitek, ale nic nepila a mnoho toho nesnědla.

Valdemar se přitom, jak naléval, přiblížil k ní. Zvedla k němu oči a odstrčila sklenici. V jeho očích postřehla záblesk sympatie a k uším jí dolehlo zašeptání: „Ubohé dítě!“

Štěpa žasla. Co to? On se jí neposmívá? Nekritizuje ji?

‚Musím zřejmě vypadat hodně bídně, pokud jsem v něm vzbudila soucit,‘ pomyslela si trpce.

Po zmrzlině se paní Elzonowská zvedla a tím dala popud k všeobecnému vstávání.

Jako první odešel od stolu pan Matěj, který vedl pod paží kněžnu. V druhém páru šel Valdemar s hraběnkou Čwileckou, potom kníže Podhorecki se slečnou Žyžemskou, za nimi Čwilecki s paní Idalií a Trestka se slečnou Ritou.

Štěpa se opět zavěsila do Lucie a spolu kráčely na konci tohoto velkolepého průvodu, jejž uzavíral pan Xaver.

V salonku se znovu rozproudil hovor promísený se smíchem. Mladší společnost se konečně jaksepatří rozdováděla. Slečna Rita a Valdemar stáli v čele vší té zábavy, žertovali, vyváděli hlouposti a tím vyvolávali stále nové vlny veselí.

Ke slečně Ritě se jako společník přidružil Trestka, což ji zjevně popouzelo. Zato neobvykle dobře naladěný Valdemar bavil Štěpu, zahrnoval ji lichotkami, načež se začali obvyklým způsobem škádlit. Jakmile se k nim ale přiblížil kdokoli další, Valdemar změnil tón a předmět hovoru tak šikovně, že se Štěpa neubránila pobavenému úsměvu, ačkoliv mu byla za jeho taktiku vděčná.

Posléze ji znovu požádal, aby zahrála.

„Prosím, nechtějte to po mně,“ zašeptala.

„Jak si přejete,“ odtušil s hlavou skloněnou k ní. „Ale místo toho prosím, abyste někdy zahrála jen pro mě. Ano, slečno?“

„Ale jistě,“ odpověděla, potěšená tím, že netrval na svém.

„Miluji Beethovena a vy prý jeho skladby hrajete mistrovsky. Vím to od dědečka.“

„Přesto ale vašemu dědečkovi hraji nejčastěji Chopina. Nejraději má jeho Nokturna.“

„Protože můj dědeček je snílek a já zcela naopak,“ odvětil Valdemar.

Hosté se začali rozjíždět, teprve když se blížila druhá hodina po půlnoci. Noc byla jasná, teplá a voňavá. Všude bylo hluboké ticho, kouzelné a čarovné, s blikajícími hvězdami nad hlavou, jako by byl celý svět zahalený do stříbřité tkaniny posázené diamanty.

Nastalo hlučné loučení a pak se volanty i kočáry vydaly na cestu. Za nimi se rozjela jako poslední bryčka. Za několik okamžiků se tmavé siluety koní i vozů ztratily v průsvitné a jasné záplavě, která zalévala pole i louky, zahalené do mlhy.

Štěpánka popřála u sloupů před zámeckým vchodem dobrou noc paní Idalii i Valdemarovi, který jí stiskl ruku velice silně a chvíli ji podržel ve své horké dlani.

Udiveně se na něj podívala, ale jen co zachytila jeho žhavé oči upřené do svých, spěšně ruku vysmekla a odešla popřát dobrou noc i panu Matěji, který zůstal v salonku. Valdemar si dobře všiml, že je v měsíčním světle ještě krásnější než jindy a nesmírně půvabná. Krev v žilách se mu rozproudila a když odcházel do svého pokoje, zatínal zuby zlostí a mumlal si pro sebe:

„Musím ji mít! Dráždí mě a účinkuje na mě jako hašiš. A já se jí chci opojit!“

Dlouho se procházel pokojem sem a tam a přemýšlel o obléhacím plánu.

7

Druhý den ráno Štěpa vstala s bolením hlavy a divně trapným pocitem.

Bylo jí smutno. Skličovala a zneklidňovala ji podivná tíha.

Lucie jí sdělila, že už byl na dráhu odeslán povoz pro praktikanta a že je velmi zvědavá, zda je hezký a pochází z dobré rodiny.

Ve Slodkowicích se obědvalo ve dvě hodiny. Ihned po skončení výuky vstoupil do pokoje lokaj a vyřídil jim pozvání ke stolu.

„Vrátil se majorátní pán?“ zeptala se Lucie.

„Ano, Jeho Jasnost přijela s tím druhým pánem z nádraží. S tím, který zde má trvale pobývat.“

„Praktikant!“ zvolala Lucie. Jen co lokaj odešel, postavila se k zrcadlu a začala si upravovat blůzku a vlasy. „To je skvělé, že už přijel. Jsem zvědavá, kam ho maminka usadí u stolu. Páni, hned bude ve Slodkowicích veseleji. Doposud bylo veselo jen tehdy, když přijel Valdi. Tak už pojďme!“

Za dveřmi jídelny náhle Štěpánku zachvátila obava. Vešla rychle a blížila se ke stolu. V té chvíli uviděla Valdemara, který se s ní přicházel uvítat, a srdce se jí zastavilo leknutím.

Vedle Valdemara stál Edmund Pratnicki.

Štěpánce zahučelo v hlavě a před očima se jí začaly míhat mžitky, jako by padal černý sníh. Zdálo se jí, jako by na ni někdo hodil těžký rozpálený předmět. Její tvář v mžiku zesinala. Vzápětí bezděčně ucouvla, jako by uviděla sršně, který ji kdysi bodl až do krve. Valdemarovi podala ruku téměř v mrákotách, pak spatřila jeho oči rozšířené údivem a slyšela jeho hlas:

„Dovolte, slečno, abych vám představil pana Edmunda Pratnického… Slečna Štěpánka Rudecká,“ dodal.

„Vítám vás, slečno,“ zvolal Pratnicki naprosto nenuceně a podal jí ruku. „To je ale zvláštní setkání!“ dodal vesele.

„Vy se znáte?“ otázala se paní Idalie.

„Velice dobře. Vždyť jsme sousedé. Že, slečno Štěpánko?“

„Ano,“ odvětila krátce dívka a tiše se posadila na svoji židli. Její výraz paní Idalii jasně napovídal, že mezi Štěpou a mladým praktikantem muselo někdy něco být. Po očku je oba mlčky pozorovala. Pan Matěj, který byl učitelčiným chováním překvapený, rovněž mlčel. Lucie sebou zvědavě vrtěla a pouze Valdemar vše pochopil. Vyděšená Štěpina tvář, šok, jejž utrpěla, a nakonec její zaraženost jej utvrdily v přesvědčení, že mladý praktikant je tím mužem, který měl být Štěpiným ženichem, ale nakonec se jím nestal.

Nenucenost toho muže Valdemara popouzela. Pratnicki mluvil mnoho a zvesela, s drzým úsměvem pošilhával po Štěpě a vůbec se choval nepřístojně. Bylo zjevné, že nechápe, že už prostý takt by mu neměl dovolit být při takovémto setkání nenucený.

Mladý Michorowski si tak o výchově i povaze svého praktikanta udělal ihned nepříznivé mínění. Doporučil mu ho jeden vlivný statkář, ale on sám znal Pratnického jen z dopisů, podle nichž se mu jevil docela jinak. Nenadálé Štěpino setkání s Pratnickým Valdemara zamrzelo a znechucovala jej jeho obhroublost, náznak pohrdání i posměšné úšklebky, jimiž Štěpánku zahrnoval.

‚Jak si to může dovolit?!‘ uvažoval rozezleně a seděl celý zamračený a neochotný zapojit se do hovoru. Rozčilovala ho rovněž paní Idalie, která Štěpu bedlivě pozorovala, ba popouzela ho i Lucie, která do hostovy pohledné tváře hleděla s neskrývaným obdivem.

Valdemar si vyčítal, že před Štěpou nevyslovil praktikantovo jméno dříve. Kdyby si u ní všiml sebemenší nervozity, dopátral by se její příčiny a smlouvu s Pratnickým by zrušil. Teď už ale bylo pozdě. Štěpánčina stísněnost mu způsobovala nesmírnou bolest.

Štěpánka doopravdy trpěla.

‚Věděl o tom, že jsem ve Slodkowicích, nebo je to jen nešťastná shoda okolností? Odkud by to ale mohl vědět? Snad od souseda z Ručajeva? Zkřížil mi snad znovu cestu úmyslně? Ale proč?‘ uvažovala horečně.

Jeho přítomností byla doslova omráčená. Po počátečním leknutí se jí zmocnilo zoufalství. Co když sem přijel záměrně, aby ji přiměl opustit Slodkowice? Přemluvil snad jejího otce a chce ji znovu požádat o ruku?

A ona? Kdepak, už by nemohla tvrdit, že ho miluje. A už vůbec nestála o jeho ruku. Dávno jí bylo jasné, jak se ve svých citech k němu velice mýlila…

Jeho nenucenost při uvítání jí byla podezřelá. Věděl tedy, že je zde? Tato otázka jí zněla v hlavě stále dokola.

Poté, co se trochu vzpamatovala, začala s údivem poslouchat jeho řeči. Ten mladík jí náhle připadal jiný, nepřirozeně veselý a příliš hlučný. O sobě mluvil s chvástavostí, z níž čišela jeho domýšlivost, k paní Idalii, jejímu otci a k Valdemarovi byl naopak příliš servilní. Takové chování se Štěpě hnusilo. Nechápala, kam se náhle poděly všechny ty jeho přednosti, jež na něm dříve viděla. Nejspíš si jej tenkrát ve své fantazii oblékla do duhových barev, jaké sám o sobě nikdy neměl.

Štěpa prožívala hotová muka. Edmundův hlas ji rozčiloval a ona si jeho přítomnost nedovedla vysvětlit. Navíc ji mučil pátravý pohled paní Idalie a Valdemarovo zaryté mlčení.

‚Tomu je všechno jasné,‘ říkala si, ‚a teď si na mně bude ostřit svůj vtip… Musím odtud pryč. Se vším se paní Idalii svěřím. Porozumí mi a pochopí mé pocity. Pak se vrátím domů ke své rodině, klidná a spokojená.‘

Náhle však Štěpa při pomyšlení na odjezd pocítila, aniž chápala proč, neklid a neurčitou lítost.

‚Nesmysl!‘ pomyslela si rozezleně. Při představě, že snad přijel pro ni, jí přeběhl mráz po zádech. Vždyť on už pro ni naprosto nic neznamená.

S výjimkou onoho prvního pohledu už se na Edmunda nepodívala a jako strnulá hleděla před sebe. Nyní ji ale přemohla zvědavost. Jen co postřehla změnu jeho tónu, chtěla zjistit, zda se změnil i jeho vzhled. Zvedla oči. Kdepak, nezměnil se. Zůstal velice hezkým mladíkem, jenže ona v jeho tváři vídala jiný výraz a z očí na ni hleděla jiná duše. Nyní viděla tytéž rysy, ale s plytkým úsměvem, tytéž oči, ale prozrazující fádní povahu bez vzletu a bez špetky někdejšího kouzla. Vždyť je to docela jiný člověk! Štěpě se zdálo, jako by náhle zblízka spatřila obyčejný kamínek, který na chvíli ve slunečních paprscích činil dojem drahocenného skvostu.

Edmund k ní otočil svůj pohled. V jeho očích probleskoval cynický úsměv. Její tvář zrudla a zaplavilo ji rozhořčení. Vtom zazněl jeho hlas:

„Slečno Štěpánko, cože jste dnes taková zamlklá? Nepoznávám vás. Jako váš dobrý známý bych z toho mohl soudit, že se vám nelíbí moje přítomnost. Je to tak?“

Štěpánku ta drzá slova rozhořčila. Vzedmula se v ní vlna zlosti a její uražená hrdost ji bodala jako žihadlo.

Přejela Edmunda chladným pohledem a s ledovým klidem odvětila:

„Pouze jsem překvapena nenadálým setkáním, nic víc.“

„Ale máte snad z našeho setkání radost ne? Pokud jde o mě, já ano.“

Neodpověděla, jen stiskla rty. Z jeho hlasu zjevně čišel výsměch.

Pratnicki se naklonil přes stůl a znovu dotěrně zdůraznil:

„Já mám skutečně nesmírnou radost.“

„To jsem si všimla,“ odsekla podrážděně.

„Opravdu? Cha, cha, to je skvělé! Jsem rád veselý.“

„Je váš humor vždycky tak příjemný?“ otázal se Valdemar a neklidně se zavrtěl na židli. Hovořil s neskrývanou ironií a zdůraznil slovo „příjemný“.

Pratnicki se na něj rychle podíval a náhle ztuhl. Tvář mladého magnáta byla jako vytesaná z ledu, na rtech bylo patrné opovržení a ze zachmuřeného obočí čišela jasná výstraha. Celá jeho osobnost hovořila zcela zřetelně: „Nezapomínej, že jsem zde já!“

Mladý muž porozuměl, že se nachází ve společnosti, v níž je jeho „příjemný humor“ poněkud nevhodný. Valdemarova slova jej náležitě usměrnila. V té chvíli ani nevěděl, jak zareagovat. Valdemar však na jeho odpověď nečekal. Vzal do ruky pouzdro na doutníky a posléze se obrátil k paní Idalii a Štěpě.

„Dovolíte, dámy?“ otázal se jich obou zdvořile.

Paní Elzonowská přikývla a přitom se na něj udiveně podívala. Valdemar vždy při kávě po obědě kouřil doutníky a měl k tomu od ní dávno uděleno svolení. On se však tentokrát se svojí otázkou obracel hlavně ke Štěpě. Když na ni nezareagovala, otočil se Valdemar s mimořádnou zdvořilostí přímo k ní:

„A vy, slečno?“

„Prosím,“ odtušila s úsměvem.

Pratnicki se kousl do rtu. Zdvořilost majorátního pána k učitelce pro něj znamenala jasnou výstrahu. Nepochyboval, že se mu tohoto upozornění dostalo záměrně. Mluvil se Štěpou příliš drze a tento aristokrat mu dal taktně, leč zřetelně, najevo, že se choval nepřístojně.

Edmund se podíval na pana Matěje a paní Idalii a zjistil, že ani oni nedávají najevo přílišné nadšení z jeho osoby. Uvědomil si, že cizí lidé straní téhle dívce, zatímco on, který po ní ještě nedávno bláznil, si s ní nyní dovolil mluvit drze a opovržlivě. Sám nevěděl, proč to udělal. Dělalo mu přímo ďábelské potěšení vidět ji, jak se červená, a přesvědčení, že jej pořád miluje, mu dodalo kuráž.

O jejím pobytu ve Slodkowicích se dozvěděl od jednoho z ručajevských sousedů. Vůbec se však nenadál toho, že by jí setkání s ním mohlo být nepříjemné. On se na ni naopak těšil. Plánoval si, jak se jí pomstí a jak v ní znovu zažehne lásku, pokud už na něj zapomněla. Představoval si, jak bude zamilovaná Štěpa jeho žertíky jen mlčky a trpělivě snášet.

Místo toho se na samém začátku dočkal takového zklamání. Sice mu neuniklo, jakým dojmem na slečnu Rudeckou zapůsobil, ale ten dojem byl úplně jiný, než očekával. Převládal v něm tak velký úlek, až jej to zarazilo. Štěpina ledová tvář neprojevila ani trochu potěšení či radosti. A po jeho narážkách jej zpražila tak posměšným pohledem, až mu přejel mráz po zádech.

‚Co to s ní je?‘ pomyslel si nazlobeně. ‚Kde se v ní vzalo takové pohrdání?‘

Zároveň se v něm ozval vnitřní hlas, který mu připomněl jeho vlastní chování před pár měsíci. To ho rozzlobilo a on se rozhodl, že bude Štěpu trýznit. Jenže Valdemar nedovolil, aby se k ní choval neuctivě. Pratnicki pochopil, že jej prohlédli a ona že tu má ochránce, kterého nelze podceňovat. Jen co ze sebe setřásl zahanbení, zmocnil se jej vztek. Rozhodl se, že se dívce pomstí, i když trochu jinak. Hlavou se mu mihla geniální myšlenka, za niž by se nemusel stydět ani nadaný diplomat.

Od počátku oběda si všiml Luciiných modrých očí, které na něm spočívaly s netajeným obdivem. Tenhle fakt v něm probudil nápad, který jej nadchl. Ta myšlenka se mu hned vzápětí zdála být přímo skvělá a její důsledky tak znamenité, až bezděčně sklonil hlavu na znamení obdivu k sobě samému.

Oběd skončil. Paní Idalie se zvedla od stolu a Valdemar odvedl svého praktikanta do pracovny, aby jej obeznámil s jeho povinnostmi.

8

Uběhlo pár týdnů. Život slečny Rudecké se změnil v nepřetržitý boj protichůdných pocitů. Edmundova přítomnost ji nadmíru znepokojovala a rozčilovala, takže byla neustále neklidná.

Štěpa se paní Elzonowské upřímně svěřila se svým někdejším vztahem k Edmundovi, přiznala jí, že jeho zdejší přítomnost je pro ni příliš nepříjemná, a žádala ji o propuštění. Paní Idalie jí s taktností velké dámy dala najevo svůj soucit, ale na odjezd nepřistoupila. A vzhledem k tomu, že jí osobně se Pratnicki zamlouval, nezmínila se o Štěpině žádosti ani otci, ani Valdemarovi. Měla tušení, že by pan Matěj chtěl Štěpinu utrpení zamezit, a kdyby se o celé věci dozvěděl Valdemar, Edmund by rázem ze Slodkowic zmizel.

Paní Idalie si ale jeho odjezd nepřála. Mladý, hezký a veselý praktikant se pro ni stal vítaným každodenním společníkem při obědě a večeři. Dovedl jí šikovně lichotit, uměl vyhovět její ctižádosti a uměl ji svojí veselostí dobře pobavit. Nesmírně vehementně také neustále vychvaloval Lucii. Velice dobře vnímal, že zde má v paní Idalii jedinou přítelkyni a jediného spojence. Valdemar mu dával najevo své antipatie až příliš zřetelně, stejně jako pan Matěj. Štěpa jej ignorovala.

Když viděl, jak se to matce líbí, byl velice zdvořilý k Lucii. O Lucii samotnou mu však ani tolik nešlo. Tím pádem si ani nevšiml, jak nežádoucím dojmem na dívčinu jeho dvoření působí.

Lucie, jak ostatně sama předpověděla, se do něj okamžitě zamilovala. Vábila ji k němu jeho opravdu neobvyklá krása, a ten zbytek dokonaly jeho lichotky, na jaké dosud nebyla zvyklá. Z tohoto důvodu se pozměnil i její vztah ke Štěpě. Její nenucenost se kamsi vytratila. Domnívala se totiž, že Štěpa stále miluje Edmunda. Litovala ji tedy proto a zároveň se obávala, aby Štěpánka neodhalila její vlastní city.

Jenže Štěpánka vše uhádla. Začala se strachovat o Luciin klid, ale s ní o tom mluvit nemohla a jít za paní Idalií si netroufla. Ještě zde byl pan Matěj, jenže toho nechtěla trápit. Edmundovo taktizování a jeho nečestnost ji nicméně nesmírně popouzely. To vše dohromady způsobovalo, že její život byl v současnosti plný smutku a neklidu. Valdemarovy příjezdy pro ni nyní znamenaly úlevu. Jako jej dříve vídala nerada, teď jej očekávala s radostí. Předtím ji spíše popouzel, teď vystupoval jako její ochránce před Pratnickým.

Pokud byl zde, v jejich společnosti vládla nenucenost. Všichni ožívali, ovšem s výjimkou Edmunda, který v přítomnosti mladého majorátního pána jaksi ztrácel elán a netroufal si vysílat své žertíky ke Štěpě ani lichotky k Lucii, vědom si toho, že by tím vyvolal nelibost majorátního pána.

Pratnicki cítil úlevu, když Valdemar odjížděl, u Štěpy tomu bylo naopak. V jeho přítomnosti se cítila volnější a méně rozčilená. Ke svárům s Valdemarem samozřejmě docházelo stále, ale ty byly nyní jiné, plné vzájemného žertování, někdy i poněkud drsného, ale bez příměsi dřívější zlomyslnosti. Zásadně se však spolu nehádali ve chvíli, kdy byl přítomen Edmund, což Štěpa kvitovala s povděkem.

Hovořívali spolu často a velmi zajímavě. Valdemarovo vzdělání a inteligence dívce imponovaly. Ale zato po každém odjezdu majorátního pána trpěla dvojnásobně. Edmund se jí za její rozhovory s Valdemarem mstil nechutnými žerty. Hnětlo jej, že se jich sám nemohl zúčastňovat, protože se často týkaly věcí, o nichž neměl ani ponětí. Ostatně praktikant ve Valdemarově přítomnosti pravidelně pozbýval své výřečnosti a svého laškovného humoru. Ve společnosti jejího synovce mu i paní Idalie věnovala méně přízně, ačkoli jinak Valdemara příliš v lásce neměla.

Jednou po obědě hrála Štěpa v saloně na klavír. Lucie si přitom hověla v lenošce a četla obrázkové časopisy. Náhle vešel Valdemar a nesl nějaký velký balík.

Lucie s radostným výkřikem vyskočila jako první.

„Tys přijel! To je skvělé! Cos to přivezl?“

Majorátní pán pozdravil Štěpu.

„Nesu vám slíbené knížky. Je tu ‚Korinna‘ a ‚Delfína‘ od paní de Stael, je tu několik svazečků Byrona v originále. Umíte anglicky natolik, abyste je mohla číst? Mluvíte dobře…“

„Měla bych všemu rozumět. Originál jsem sice nečetla, ale zkusím to,“ odpověděla Štěpa a poděkovala mu.

„Horáce přivezu příště. Chtěla byste něco i z naší literatury, slečno?“

„Ano, prosila bych o Lama a Mochnackého, pokud je máte.“

„Ale ovšem, mohu vám posloužit Skargou i Rejem i Kollatajem, nebo čímkoli jen chcete. Moje knihovna je vám k službám.“

„Nejspíš bude nevyčerpatelná.“

„Troufám si tvrdit, že je jedna z největších v zemi. Ale vyrušil jsem vás z hraní.“

Stoupl si ke klavíru, přetočil několik stran v notovém sešitě a zastavil se u Beethovenovy dvanácté sonáty As dur.

„Tuhle bych prosil. Krásně vykreslujete scherzo a smuteční pochod.“

„Jak to můžete vědět?“

„Jednou jsem vás slyšel, když jste o mně nevěděla.“

„Tak to si musím dávat pozor,“ zasmála se Štěpa a usedla ke klavíru. Valdemar zůstal stát za ní. Pak se ale podíval stranou a všiml si, že Lucie se pohroužila do četby. Tleskl do dlaní a zvolal:

„Hola, děvče, to není ještě četba pro tebe!“

Lucie knihu zavřela.

„Otravujete mě. Ty, i slečna Štěpánka. Dříve jsem četla i Zolu, a teď nesmím nic.“

Valdemar se zasmál.

„Ta vaše žačka je ale emancipovaná, co?“ řekl Štěpě. „To je jasné, že po Zolovi se jí zdá Mickiewicz krotký jako mravné jeptišky po pikantní operetce.“

„Jsi protivný!“ odsekla mu rozdurděná Lucie.

„No tak, Lucie, tiše. Vždyť si jen dělám legraci.“

Valdemar dívčinu políbil, ale ta se mu vytrhla a vyběhla z pokoje.

Štěpánka začala hrát zpaměti. Majorátní pán se posadil. Zabořil se do lenošky, opřel si čelo o dlaň a zaujatě sledoval klavíristku.

Počáteční andante hrála Štěpa roztržitě. Valdemarova přítomnost ji zneklidňovala. Přehodil si nohu přes nohu a ona viděla jeho elegantní boty s ostruhami obepínající jeho aristokratické nohy, jež ji kdovíproč dráždily.

První větu přehrála nevýrazně.

Valdemar se zavrtěl, sundal ruku z čela, navyklým pohybem si načechral knír a pozdvihl přitom rty, a pak se na ni zkoumavě zahleděl.

Dívka jeho pohyb zaznamenala, vycítila jeho pohled a porozuměla, že si všiml její roztržitosti. Další větu přednesla dobře, třetí a čtvrtou virtuózně a skvělou technikou a pátou již umělecky a s dokonalým citem, jako by svojí hrou přímo hovořila…

Valdemar, znovu opřený o dlaně, soustředěně naslouchal.

A Štěpa vykreslovala pátou větu, jako by na klávesách perlami vyšívala krásné hedvábí. Působivé a lehké tóny zněly toužebně a vášnivě a vznášely se nahoru k blankytu. Poslední akordy zakvílely zoufale a scherzo se na ně náhle sneslo jako husté zlaté krůpěje.

Rychlé tóny se na klávesách zatřepotaly jako ptačí křidélka, zaševelilo blyštivé krupobití a posléze hlučně splynulo v klidnější trio. Blýskavé zvuky pohasly. A po chvilce ticha zazněl tragický a velebný smuteční pochod.

Ze všech těch tónů plynuly vážnost, hrůza a velkolepost. Štěpa, s hořícími tvářemi a lesknoucíma se očima, vkládala do hry veškerou svoji duševní sílu, energii a celou svou zásobu dramatického citu. Pochod byl fascinující hrou nervů. Když ve druhé části zazněly bubny, napětí se stupňovalo, krev tuhla v žilách. Štěpě prudce bušily tepny ve skráních, zrychleně dýchala a byla hudbou prudce uchvácena.

Valdemar se zvedl, postoupil o krok vpřed a opřený o krbovou římsu propaloval Štěpu rozdychtěným zrakem.

‚Takový temperament! Takový zápal!‘ říkal si, když pozoroval pohyb jejích prstů a zanícenou tvář. Hnala jej k ní obrovská síla vášně, jakou už dlouho nepoznal. Cítil, jak po dívce touží, jak mu rozpaluje krev a dráždí jeho nervy.

„Oheň, oheň,“ cedil mezi zaťatými zuby. Šílená vášeň mu stáhla obočí, rozechvěla chřípí a zračila se i na jeho ústech. V té chvíli připomínal orla, chystajícího se k útoku. Zuřivě šeptal:

„Musí být moje… Žena, která umí takto uchvátit, přece musí podlehnout. Dostal jsem jiné, po nichž jsem toužil méně, a budu mít také ji… Ona je oheň! Sopka! Dva ohně se přece navzájem nespálí… a k tomu tolik rozkoše!…“

Náhlý impulz ho postrčil vpřed.

Štěpa bušila do kláves poslední akordy pochodu. Rozpálený majorátní pán zůstal stát těsně vedle ní a sklonil se. Poslední zbytky vůle mu zabránily strhnout ji do náruče. Vášnivý ďábel jej rozpaloval, ale Štěpánku obklopoval zvláštní čistý duch, jenž toho démona držel v bezpečné vzdálenosti.

Valdemar se rval sám se sebou. Ve tváři mu zahořely plameny, oči se blýskaly peklem vášně. Nedokázal odolat. Sklonil hlavu ještě níže a jeho horký dech prosycený vnitřním ohněm ožehl Štěpinu šíji. Jeho paže byly jen vlásek od jejích ramenou.

Dívka sebou trhla, otočila hlavu a její velké, tklivé oči se s údivem podívaly na Valdemara. Hleděli na sebe. Štěpa byla náhle bledá a v její tváři se objevilo zděšení. Jako v mrákotách se zvedla ze sedátka.

Zadržel ji.

„Hrajte, slečno… Snažně vás prosím!“

Síla jeho hlasu ji přiměla znovu usednout. On si přejel rukou čelo a odstoupil.

Štěpa rozehrála pátou větu tak lehce, že by jemněji nepůsobil ani motýl, který se dotýká křídly květů. Jako v mrákotách přehrála větu do poloviny, pak rychle vstala, zavřela klavír a spěšně zamířila ke dveřím.

Majorátní pán, celý rozechvělý, se jí zdvořile uklonil.

„Zakončila jste krásně, slečno. Bylo to nádherné. Děkuji vám.“

Dívka vyběhla ven.

Valdemar za ní hleděl a pak hlasitě pronesl:

„Oheň. Uzavřený v kalichu bělostné lilie.“

Svačina se podávala na terase. Valdemar, už opět klidný, zde nadšeně mluvil o Štěpině hře, žertoval s Lucií, a dokonce i s Pratnickým mluvil laskavěji než jindy. Posléze navrhl, aby si vyjeli loďkou po jezírku.

Štěpánka se rozzářila.

Vypluli ve čtveřici. Valdemar vesloval, Pratnicki uchopil do rukou kormidlo a Štěpa s Lucií usedly na prostřední lavičku čelem k Valdemarovi. Jenže Lucie manévrovala tak, že se za chvílí ocitla tváří proti Edmundovi.

Loďka se odrazila od břehu. Červnový západ slunce vrhal žhavé jiskry na blankytnou hladinu a labutě s načepýřenými křídly pluly za loďkou. Štěpa na ně stříkala vodu a pohled na zlobící se ptáky v ní vyvolával veselí. Valdemar se díval na její ruce, které ve vodě nabývaly perleťového odstínu, naslouchal jejímu smíchu a napadlo jej:

‚Jak lehce to lze zničit… Stačí vzít ji za ruku a rozmačkat ji ve své nebo vrhnout ďábelská kopí z očí a zabodnout se jimi do jejích úst. Poté ona nenucenost zmizí, její jasný smích zhasne a bude spálen, jako je spálen květ konvalinky mrazem. Co je tohle za dívku? Není anděl, ale přitom má jeho čistotu. Není démon, ale přesto má jeho temperament a ohnivost. To je fascinující! Mám se snad proměnit v anděla, abych ji dobyl? Kdepak, to neumím. Ostatně, netoužím po tom, co je v ní andělské. Naopak, chci, aby mi dala vše, co je v ní démonické. Andělskost ať si zachová pro budoucího manžela.‘

Mimoděk pohlédl na Pratnického.

‚Kdyby se tak jím stal on… Odporná myšlenka.‘

Zadumaně se díval na Štěpu.

‚Pro koho je stvořená? Komu bude patřit? Úžasná dívka! Zasluhuje si nádhernou budoucnost. Copak by jí mohlo stačit, aby se octla v mém objetí? Na to je příliš nedotknutelná. Trhal jsem plátky těch nejnádhernějších orchidejí, ale k mimóze jsem měl vždycky úctu. Ano, ona je mimóza, a ta stojí za veškerou námahu. Vyžaduje trpělivost. A tu já budu mít…‘

Štěpánka na sobě cítila jeho zrak, ale přesto se klidně dál bavila stříkáním vody po labutích.

Nakonec se ale rozhodla přece jen přerušit mlčení a řekla:

„Vy jste prý hodně cestoval po mořích. Vyprávějte mi, prosím, své zážitky. Určitě jsou báječné.“

„Vy neznáte moře, slečno?“

„Znám trochu jen Baltické moře, ale na delší cestě jsem nebyla.“

„Já mám nejraději vody Adrie a pak Tichého oceánu. Jsou to dva naprosté protiklady jako baletka v modrém závoji vedle hromotluka. Na Adrii jsem se rád plavil na plachetnici, buď sám, nebo nanejvýš jen s kormidelníkem. Ale na oceán jsem se raději pouštěl na mohutné lodi, která se dovede vysmát hrozivým vlnám. Nešlo jen o opatrnost danou obavou. Fascinovala mě snaha imponovat těm obrovským masám silou lidského umu. Na oceánu jsem zažil dvě bouře a děsivý tajfun a dokonce jsem už za burácení vlnobití seděl v záchranném člunu.“

„To musely být strašlivé zážitky. A ohromující,“ podotkla Štěpa.

„Ohromující! Nenapodobitelné! Člověk se rval s oceánem kdo s koho. Strach před smrtí v té chvíli neustupuje rezignaci, nýbrž jedině houževnatosti! V zápase s obrem se sama musíte změnit v obra. Když se díváte na tu obrovskou plochu rozbouřených vln, pozorujete pyramidy vody a slyšíte burácení a hromobití, o kterých se nám na pevnině ani nezdá, najednou pocítíte úctu k sobě samému, že v těch vodních propastech ještě žijete, že dokonce ještě dokážete o té nesmyslné zuřivosti oceánu přemýšlet. Tenhle pocit je úžasný a fascinující.“

Štěpa se na něj dívala s obdivem.

„Každý takové pocity asi nemá,“ konstatovala a zavrtěla hlavou. „K tomu je zapotřebí mít v sobě hodně odolnosti a životní moudrosti, aby se člověk mohl oddat podobným dojmům.“

Valdemar se usmál.

„Hm, odolnosti mám dost. A bát se o život není beztoho k ničemu. V takové chvíli převládá jednoduchá filozofie: ‚jestli mám umřít, pak umřu‘. Ale zároveň energie a nezdolnost dodává: ‚umřu tehdy, když se vzdám‘. Někdy oceán zvítězí, pohřbí tisíce obětí a přitom alespoň jednu zanechá naživu, jen tak z rozmaru, aby demonstroval svoji moc. Neznám nic působivějšího než triumf obránců lodi ve chvíli, kdy se tajfunu nepodařilo ji potopit. Během bouře jsem odmítal být pasivní. Pracoval jsem s námořníky u lan nebo kompasu nebo jsem spolu s kapitánem řídil opravy poškozených míst.“

„A nebylo to pro vás vyčerpávající?“

„Kdepak. Uspokojující. Zápolil jsem spolu s posádkou, abych tu stvůru přemohl. Na zaoceánských linkách už o této mé zálibě věděli. Stával jsem rád na palubě, když se bouře uklidňovala a zpěněný oceán dával najevo zbytky svého vzteku už jen mírným supěním, jako by se mu v jeho ohromných plicích tajil dech. V těch okamžicích loď znovu vytahuje plachty, vítězoslavně vypouští sloupy kouře z komínů a šroub se zahryzává do zpěněného těla oceánu. Loď se žene znovu kupředu, hrdá a vítězná. Pokud k tomu navíc dojde při východu slunce, je dojem ještě zesílen krásou přírody a tím pádem se vaše nitro rozechvěje pocity podobnými rozkoši. Vypadá to, jako by nebe bylo spojencem zachráněných a nepřítelem přemoženého útočníka. Ano, mořskou bouři považuji za vůbec nejnádhernější výjev.“

„Máte rád nebezpečí?“

„Dráždí mě. Ovšem nejhorší na lodi jsou dámy. Stačí jen trochu silnější vítr, a už dostávají křeče, objeví se pláč a hysterie. Zajímalo by mě, jak byste se v takovém případě zachovala vy.“

„Křeče bych určitě neměla, ale i tak bych se hrozně bála.“

Valdemar si ji s úsměvem prohlížel.

„Vysvětlí mi někdo, proč jsou ženy bázlivější než my, ale jindy nás zase svojí odvahou předčí?“

„Kdy například?“

„Kdy? Třeba při boji s námi. Vy jste přece krotitelky mužů a znamenáte pro nás vážné nebezpečí, třebaže dobře schované. Takové ostré drápky v sametové rukavičce.“

„Snad se i vy těch drápků nebojíte?“

„Pochybujete o tom, slečno?“

„Tak trochu.“

„Máte pravdu,“ zasmál se Valdemar. Vytáhl vesla z havlinek a položil je na kolena.

Jejich loďka tiše klouzala po klidné vodě. Lesknoucí se drobné vlnky běžely jedna za druhou a loďka se po nich bez hlesu sunula jako list leknínu.

Edmund se hlasitě a s neslýchanou troufalostí bavil s Lucií o tanci.

Valdemar, nakloněný ke Štěpě, znovu promluvil:

„Vy tedy dobře tušíte, že ani v tomhle případě nejsem bojácný? Nepopírám to. I když boj se ženou bývá riskantnější než zatahání lva za ucho. Člověk si totiž není nikdy jist, jaké překvapení ho čeká. Nietzscheho Zarathustra řekl: ‚Pravý muž touží po dvou věcech: po nebezpečí a po hře. Proto touží po ženě jako po nejnebezpečnější hře.‘“

„Hezká teorie! Jinak řečeno, ženy považuje za hříčku, víceméně hezkou nebo pichlavou. Případně za ochočené zvíře, které nicméně může kousnout.“

„No, někdy je zapotřebí ho nejprve ochočit. V tom právě spočívá nebezpečí celé akce. Teprve ochočené snáze naučíte udělat pac.“

„Vy jste ale příšerný cynik.“

„Ale, ale, to bylo ošklivé! Promiňte mi, slečno, jestli jsem vás urazil, ale já jsem jenom doplnil přirovnání, které jste vyslovila vy. Ale můžeme o lásce hovořit i vznešeněji. Takže: žena je bytost, o niž muž zápasí. A čím má žena ostřejší drápky, tím usilovněji o ni zápasí. Každý zápas nutně nemusí vést k očekávanému výsledku, ale končí vítězstvím téměř vždy, když si to muž umíní. Samozřejmě pokud vládne jistou zvláštní schopností. Tentýž Nietzsche řekl: ‚Jdeš-li k ženám, nezapomeň na bič.‘ Což má hluboký význam a dokazuje to, že pouze onen pomyslný bič energie a silné vůle může z ženy učinit beránka. Všemožné uctívání a padání tváří k zemi je pouhým mostem hozeným ženě k nohám, po kterém ona vždy bezohledně přejde.“

„O jakém druhu žen to vlastně mluvíte?“

„Před vámi bych nemohl mluvit o jiném než o nejvyšším druhu.“

„Mluvíte záhadně.“

„Kdepak, slečno. Pouze říkám svůj názor na tuhle věc. Mohu klidně sáhnout po ženě, která stojí na nejvyšším mravním stupni, podat jí ruku a přimět ji splnit mé požadavky, ale vždy jí budu hledět zpříma do očí, případně i trochu shůry. V žádném případě k ní nebudu vzhlížet, natož před ní padat na kolena. K tomu mě ještě život nepřiměl. Přála byste si, slečno, aby váš vyvolený šel za svým cílem právě s takovým Nietzscheho bičem, nebo aby u vás spíše na kolenou a s očima v sloup žebronil o slitování?“

„Dala bych přednost tomu prvnímu. Ovšem s podmínkou, že by svoji sílu nezneužil a že by mě respektoval jako sobě rovnou.“

Majorátní pán nadzvedl obočí.

„Svou podmínku vyslovujete neobyčejně troufale,“ podotkl.

„Troufale? Jak to myslíte?“

„K takovému tvrzení máte příliš málo zkušeností.“

„Přesto jsem si jista, že život na mém názoru nic nezmění.“

„Krk za to nedávejte, slečno!“

„Upíráte mi snad mravní pevnost?“

Valdemar zareagoval trochu podrážděně:

„Neupírám. Ale mám jisté pochybnosti, že by tahle mravnost mohla v těch výšinách setrvat.“

„Co by ji mohlo ohrozit?“ zeptala se odvážně.

Pohlédl jí dlouze do očí a důrazně řekl:

„Váš temperament, vaše vznětlivost, mládí a pak nějaká mohutná mužská energie. Tohle jsou síly, které jsou schopné nejen těmito výšinami otřást, ale rovnou vás z nich shodit dolů. Zkrátka proto, že překonají ten bod, který vy považujete za pevný.“

Štěpa v jeho očích zahlédla divokou sílu a jeho odvážný cynismus jí imponoval. Ponořila prsty do vody a bavila se pohledem na třpytící se krůpěje. Přitom polohlasem, jakoby sama sobě, říkala:

„Příliš velká důvěra v mužskou sílu a příliš malá v tu naši.“

„Moje zkušenost je taková, že ani ten nejsilnější pancíř nemá šanci před tím, kdo touží zápasit a umí i v té nejdůkladnější výzbroji najít Achillovu patu.“

„A jestliže takové slabé místo neexistuje?“

„Pro toho, kdo disponuje vůlí a energií, vždycky nějaké existuje. Liší se podle toho, jak je žena inteligentní. Najít ho je samozřejmě nejtěžší a je k tomu zapotřebí hodně důvtipu.“

Štěpánka se zamyslela.

„Přesvědčil jsem vás?“ zeptal se s úsměvem.

„Argumentujete šikovně, to nepopírám, jenže…“

„Dopovězte to, prosím.“

„Jenže mluvíte hlavně na základě vlastních triumfů, o kterých jsem slyšela. Z vašich slov čiší sebevědomí. Ale může být váš názor obecně platný?“

„Na ženy určitě ano, protože jsem měl možnost stýkat se s mnoha velice rozdílnými ženami. A mužů podobných jako já je také řádka. Ovšem existují ženy disponující zvláštní stěží postřehnutelnou zbraní, jakousi svatozáří, která drží útočníky na uzdě a přitom je zároveň vábí. I ty je možné překonat, ale nikoliv brutalitou, což právě tvoří tu jejich jedinečnost.“

„Takže jste našel výjimku!“ zvolala Štěpa.

„Velice zřídkavou. Jsou to zvláštní květiny, které se ztrácejí v záplavě těch obyčejných. Ale jak říkám, i takové ženy muž překoná, jen trochu jiným způsobem.“

Štěpa neodpovídala. Dívala se na vodu a pozorovala bílé kalichy leknínů, které se tyčily mezi silnými listy podobnými talířům. Natáhla se pro jeden z květů, ale plul příliš daleko. Valdemar jej mlčky zachytil veslem a přisunul jí jej k ruce.

Utrhla jej a poděkovala mu úsměvem.

Díval se na ni, na její zčervenalé tváře i na namodralé stíny, jež na tvář vrhaly její dlouhé řasy, a myslel si: ‚Jsi to právě ty, taková květina chráněná v záplavě těch ostatních svojí svatozáří? Má krutost náhle kouzlem tvých sametových očí mizí… Ale stejně budu s tím tvým pancířem bojovat, dokud ho nezlomím.‘

Spatřil celý trs leknínů a zatočil s loďkou k němu. Veslem přistrkoval jednotlivé květy a Štěpa je trhala a házela je Lucii. Jenže dívčina byla plně zabraná do hovoru s Pratnickým. Vyprávěl jí o románu, který nedávno dočetl. Jen co Štěpa zaslechla pár jeho vět, významně pohlédla na Valdemara.

„Vraťme se,“ řekla tiše.

„Proč? Teď, když zapadlo slunce, je tady nejpříjemněji.“

„Ale už je skoro tma.“

„Ještě chvilku.“

Náhle však jeho pozornost upoutalo několik hlasitějších Edmundových slov. Podíval se na Lucii, pak znovu na Štěpu. Štěpa znovu zopakovala: „Vraťme se!“

Mlčky přikývl a začal loďku obracet, jenže Pratnicki držel kormidlo.

„Vracíme se, majorátní pane?“

„Vracíme.“

„Už?“

„Ano.“

Štěpa se musela nad intonací těch dvou hlasů pousmát.

„Takový krásný večer,“ namítla Lucie.

„Už je pozdě,“ řekla Štěpa. „Maminka bude mít o tebe starost.“

„Jenže to vy se chcete vrátit, slečno! Můžeme se přece ještě projíždět.“

„Je to na slečně Štěpánce,“ pronesl Valdemar suše.

Lucie zmlkla, ale Pratnicki promluvil ironicky:

„Slečně Štěpánce je nejspíš zima. Měla jste si vzít šálu, slečno.“

Valdemar se na něj podíval a ústa se mu zkřivila zlostí. Štěpánka jej však zadržela prosebným pohledem, a tak jen krátce řekl:

„Místo poznámek se raději věnujte kormidlu! Loďka se točí dokola.“

Pratnicki zrudl.

Ke břehu, kde na ně čekala paní Idalie s panem Xaverem, dopluli mlčky.

Měsíc osvětloval všechna zákoutí parku a na vodu házel pohyblivou a měňavou stříbrnou síť. Dokola voněly růže a dole v keřích svítily svatojánské mušky. Teplý večer vybízel ke snění.

Nad jezerem koncertoval žabí sbor. Vysoké bílé lilie a žluté kosatce mezi trávníky vypadaly jako dívky v římských tunikách, které se procházejí mezi cypřiši, jimž se v tom večerním šeru podobaly túje. Osvětlený zámek planul řadami oken a odrazy světla kreslily ohnivý pruh na kamennou dlažbu terasy, pozlacovaly rozkvetlé růže a tetelily se na lístcích zimostrázu. Štěpiny světlé šaty byly posázeny svítícími skvrnami a ve vlasech se jí třpytily zlaté nitky. Valdemar šel jako poslední a v ruce si pohrával se žlutou růží. Přitom hleděl na dívčinu osvětlenou postavu a v duši měl zmatek.

‚Čím mě ta dívka uchvacuje? Je jako oheň v kalichu bílé lilie,‘ opakoval si v duchu své dřívější přirovnání.

Po večeři, když se všichni rozešli, se Valdemar procházel parkem a kolem něj pobíhali psi, lísali se k němu a vesele poštěkávali. Majorátní pán obešel alej, toulal se u jezera a pak se vracel k zámku a přitom hleděl na světlo v okně Štěpina pokoje, jež bylo zahaleno záclonou.

‚Co asi dělá?‘ dumal. ‚Zpytuje svědomí? Nebo prosí Boha o ochranu svojí ctnosti? Jestlipak uvažuje o našem rozhovoru? Je si vůbec vědoma hrozícího nebezpečí? Vycítila, po čem toužím?‘

Majorátní pán pokrčil rameny a kráčel dál. Při chůzi jej obklopoval jemný obláček kouře z doutníku. V měsíčním světle se po ploše trávníku kmitala nepřirozeně tenká a protáhlá Valdemarova štíhlá postava a písek cesty pod jeho nohama hlasitě chřestil. Majorátní pán občas mlaskl na psy nebo některého z nich roztržitě pohladil. U bočního pavilonu se zastavil. Uviděl totiž otevřené okno, z něhož se linulo světlo a nesl se tichý hovor. Skrze keř tavolníku se zahleděl do okna. U malého stolku seděl Pratnicki se správcem Kleczem. Hráli spolu karty. Pratnicki, bez kabátu a s rozepnutou vestou, se rozvaloval v křesle a právě cosi vehementně dokazoval. Budil přitom dojem chvástavého primitiva. Valdemar kráčel dál a přitom vrčel:

„Mizera! Rozčiluje mě. A co ty karty? Zavádí tady jakési prapodivné zvyky.“

V přítomnosti majorátního pána ztrácel Pratnicki veškerý svůj humor. Měl tušení, že oba pánové Michorowští k němu pociťují antipatii, a proto se před nimi nemohl příliš projevovat. Dobře cítil, jak jsou jim jeho vychloubačné způsoby proti mysli. Spřátelil se tedy s Kleczem, jemuž jeho přízeň nesporně imponovala. To mu samozřejmě lichotilo.

Jednoho dne koncem června se Pratnicki s Kleczem nacházeli na lukách, kde zaměstnanci panství kosili trávu. Oba muži seděli na vozíku poblíž lesa, bavili se spolu a často vybuchovali smíchy. Edmund kouřil cigaretu a ke Kleczovi, který jej se zájmem poslouchal, promlouval klackovitě a s úšklebky. Hovořil o Štěpě:

„Jistěže, pane! Na světě je ženských plno, ale je potřeba umět si vybrat takové, které výtečně šmakují a navíc mají také dobrou omáčku. To je vůbec nejdůležitější. Štěpa šmakuje, to je jisté. Teď je sice trochu bledší, ale jinak je to holka krev a mlíko. Jenže co z toho? Má všehovšudy mizerných dvacet tisíc. Copak by mi to mohlo stačit? Bože můj, to by pokrylo tak nanejvýš dvě moje cesty do ciziny.“

„Kdyby tak měla sto tisíc, co? To by byla jiná!“ zasmál se hrubě Klecz.

Edmund se pohrdavě ušklíbl.

„To jistě, jenže po pravdě řečeno, ona je poněkud mdlá a hlavně příliš ctnostná. Několik měsíců jsem byl téměř jejím ženichem a přitom, na mou duši, se mi z ní ani jednou nepovedlo vymámit polibek, i když jsem dovedl být naléhavý. Jenže ona ne a ne… Ta holka zkrátka nemá temperament!“

„S tím bych nesouhlasil. Slečna Štěpánka je velice energická a budí dojem vášnivé ženské. Nejspíš jste to s ní jenom neuměl, protože ženská, panečku, je jako jankovitý kůň, a s tím musí člověk umět správně zacházet.“

Oba se rozchechtali.

„Byla do mě přece úplný blázen,“ pokračoval praktikant. „To víte, já umím náležitě vykřesávat jiskry, to je má specialita. Uvidíte, že ta se hned tak nevdá. Jestli se vůbec vdá. Ledaže by si ji vzal nějaký svatoušek nebo jelimánek, pro kterého bude její věno hotovým majetkem. I když je hezká, zkrátka neumí uchvátit. Jak říkám, je tak ctnostná, až to pěkné není. A to je u ženské pořádná vada. Nikdo z ní zkrátka nic nevykřeše.“

Klecz se potutelně usmál.

„Ono to tak hrozné nebude. Vám se to sice nepovedlo, ale našemu majorátnímu pánovi se určitě poštěstí…“

Pratnicki vykulil oči.

„To myslíte vážně? Majorátní pán že by se s ní oženil? Ani náhodou!“

Klecz vyprskl.

„Oženit se! Zbláznil jste se? Majorátní pán a učitelka! To je tedy nápad! Právě on, po kterém touží princezny… Ovšem poplést jí hlavu, to dovede výborně. Jemu ona neodolá, i když je podle vás chladná.“

Praktikant se zamyslel.

„Hm, víte, že na tom něco bude?“ pronesl po chvíli. „Taky mě už něco podobného napadlo. Je k ní až podezřele zdvořilý a pokaždé se jí zastává…“

„Zastává?“

„No, já si do ní občas tak trochu rýpnu. A on se už párkrát postavil na její stranu, a dokonce dost ostře a nevybíravě.“

Klecz po Edmundovi loupl okem a zabručel si pod vousy:

„Nejspíš ti dal lekci…“

„Co říkáte?“

„Ale nic. Povídám, že to on umí.“

Pratnicki zavrtěl hlavou.

„No tohle! Kdyby se ta ctnostná a skromňoučká Štěpa stala milenkou majorátního pána, popukal bych se smíchy.“

„Potěšilo by vás to, co?“

„To tedy vážně potěšilo. Ani by mě nemrzelo, že mně se to nepovedlo.“

„Ničema!“ zavrčel si správce pro sebe.

Stejná slova padla také opodál na úzké lesní pěšině a vztekle je vyslovil Valdemar. Seděl tam na svém koni už pár minut a naslouchal hovoru. Když jel písčitou cestičkou mezi hustými lískovými keři a mladými borovicemi, zaslechl hlasitý smích. Mezi houštím uviděl obrysy vozíku a koňskou hlavu, škubající trávu. Vtom k jeho uším přilétlo Štěpino jméno vyslovené Pratnickým, následované smíchem a jakýmsi jízlivým dodatkem. Zastavil, a protože v přírodě panovalo ticho a hluk ze vzdálených luk sem doléhal jen slabě, zřetelně slyšel každé praktikantovo slovo, které se sem doneslo mezi listy stromů. Přitom, jak naslouchal hovoru, zatínal majorátní pán zuby a v ruce drtil bičík, jako by jej chtěl rozmlátit o hřbet Pratnického. Ve chvíli, kdy Edmund hovořil o svých nezdařených pokusech o získání Štěpy, Valdemar popojel a chystal se je vyrušit, ale jen co padlo jeho jméno, znovu zastavil.

Tvářil se zlověstně, obočí měl stažené a v očích měl chladnou ocel. Celá jeho tvář vyzařovala nesmírnou zlost. Edmundova poslední slova jej pobouřila ještě víc. Pobodl koně s úmyslem dát za všechny ty zlomyslné řeči Pratnickému i Kleczovi okamžitou výpověď, jenže pak se vzpamatoval. Jeho vnitřní hlas jej zadržel jízlivým: ‚Vždyť oni mají pravdu, přesně o tohle ti přece jde…‘

Majorátní pán přitáhl koni uzdu tak silně, až Apollon přisedl na zadek a začal se vzpínat předníma nohama. Pak se na místě otočil a pomalu odjel hlouběji do lesa. Byl rozčilený a mezi zuby cedil kletby. V hlavě mu neustále vířilo, že Klecz uhádl jeho úmysly. To jej nesmírně rozčilovalo. Jeho magnátská pýcha se bouřila. Jeho vlastní správce ho má prokouknutého a vykládá, že mu Štěpa neodolá… ta dívčina, která je svěží a čistá jako pramenitá voda! A on? Opravdu si nenechá takovou příležitost ujít? Opravdu se touží nasytit Štěpinou krásou?

Majorátní pán stiskl zuby.

‚Prohlédl mé záměry. Opravdu ji chci dostat. Pratnického řeči jsou samozřejmě nesmyslné. Prý že nemá temperament! Vždyť je to děvče jako jiskra, a navíc tolik půvabná! Je hrdá a ctižádostivá, ale to jí na půvabu vůbec neubírá, ba přímo naopak.‘

I přes svoji zlost pociťoval Valdemar zároveň radost, že Edmund označil Štěpu za ctnostnou „až to pěkné není“. Pratnicki by si nic nenechal pro sebe. Naopak by se neváhal pochlubit.

‚Nemilovala ho doopravdy,‘ napadlo Valdemara. ‚Protože by jinak… vždyť je to děvče krev a mléko, v tom má Pratnicki pravdu… A co kdybych já měl větší šanci?‘

Zachvěl se.

Klecz tvrdil totéž…

‚Jsem mizera,‘ pomyslel si Valdemar a znovu popohnal koně.

Les prořídl a mezi štíhlými borovicemi prosvítala paseka. Tu a tam ještě rostly osamělé jalovce obklopené houštím, ale i ty zmizely a před majorátním pánem se rozprostřela šťavnatá a bujná louka. V dálce zahlédl řadu ženců v bílých košilích. Jejich kosy se na slunci blyštěly jako zlaté. Kůň zvolnil běh a sklonil hlavu, aby se popásl na šťavnatých stéblech, jenže udidlo jej drželo v pozici poslušného jezdeckého oře. Valdemar jel pohroužený v myšlenkách. Náhle pozvedl obočí, švihl bičíkem do svých holínek, pobaveně se ušklíbl a sám sebe začal ujišťovat:

‚Já přece mohu mít úmysly, jaké se mi zachce. Nejsem jí ničím povinován. Zkrátka jsem na své životní pouti potkal ještě jednu bytost, která mi stojí za námahu jí dobýt, a basta. Bůhví, jestli se mi to vůbec povede. To záleží na míře jejího temperamentu. Dobře, jsem lehkomyslný a záletný. Jenže Pratnicki, to je ten nejhorší mizera. Těšit se na to, jak někdo svede dívku, kterou miloval, vždyť to je podlost a ničemnost nejvyššího stupně. To dokáže skutečně jen lotr jeho kalibru! Musím se ho přece jen zbavit! Otravuje mě! A to jeho kamarádíčkování s Kleczem…‘

‚A co když ho Štěpa ještě miluje?‘ zeptal se jej vnitřní hlas.

Valdemar pokrčil rameny.

‚Ať si po něm třeba blázní! Co je mi do toho? Tím by jen dokazovala, že nestojí za námahu.‘

Pobodl koně ostruhami a jako vichr se pustil přes trávu. Připomínal mohutného ptáka ženoucího se za kořistí. Objel lesík a zamířil směrem, v němž se nacházel Klecz s Edmundem.

Pobaveně se ušklíbl. Byl si jist, že vedle něj se Pratnicki ve Štěpiných očích jeví jako zcela nepatrný. Je to on, kdo ji dovede ohromit a kdo má tím pádem daleko větší šanci než Pratnicki.

Objel výběžek lesa a několik metrů před sebou spatřil otevřený vozík. Otočil hlavu a předstíral, že v něm nikoho nezahlédl. Ostrým klusem se vydal napříč loukou přímo k pracujícím lidem.

„Moc by mě zajímalo, o čem se ti dva ještě bavili,“ šeptal si zlostně. „Možná se ten pitomec rozmyslel a napadlo jej, že by si měl přece jen Štěpu udržet. No, s takovýmhle hlupákem soupeřit nebudu, to by bylo nanejvýš komické.“

Jakmile se přiblížil k žencům, zvolnil jízdu a s klukovským šibalstvím hleděl na vůz, který se sem skoro tryskem hnal od lesa.

„Budou se mi omlouvat, že byli za lesíkem,“ zabručel ironicky a bavil se představou, jak se budou tvářit, až jim poví, že se právě odtud vrací také.***2***

9

Nastal tichý a zasněný červencový večer.

Poslední rudé obláčky potemněly a příroda se zahalila do šedivého soumraku. Stromy zámeckého parku tonuly v přítmí a pouze jejich vrcholky byly ještě pozlaceny západním svitem, který byl posledním pozdravem usínajícího slunce.

Barevné koberce květů zmizely a místo nich se slabě rýsovaly temné trávníky a jediným, co bylo ještě zřetelně viditelné, byly černé obrysy smrků stojících na záhonech a bílé sochy v parku. Ale tohle smutné příšeří netrvalo dlouho. Náhle se na listech stromů začala zachvívat matná světélka, sochy jako by obživly a túje a kuželovité smrky se hrdě napřímily. Stíny, které zde ještě před chvílí ležely, byly odehnány světlem a shlukly se do členitých tvarů. Místy tvořily prohlubně a skvrny, jinde se na zem kladly jako nádherné jemné krajky. Nejasný a zamlžený park se ocitl ve stříbřitém rouchu, třpytil se a třepotal březovými lístky, jejichž lesk byl ze všeho nejzřetelnější.

Svět jako by znovu zázrakem obživl, ale k životu plnému kouzel a snění.

Vyšel měsíc, dávný spojenec snílků, důvěrník nejtajnějších přání a myšlenek, přítel básníků a fantastů. Majestátně plul po tmavomodrém pozadí oblohy obklopen mozaikou obláčků, jako by se vznášel v chuchvalcích kouře. Byl jako obrovská elektrická žárovka, jenže stokrát jasnější a zářivější, a hlavně nedosažitelný.

Na své cestě rozsvěcel hvězdy, vrhal světlo na Mléčnou dráhu a na zem házel miliardy briliantových záblesků, jimiž pronikal do každého koutku.

Štěpa seděla u okna a s hlavou opřenou o dlaň hleděla na osvětlenou oblohu. Byla zamyšlená a plná neurčité touhy. Dnešní den ji sklíčil. Pozorovala Lucii, jak je neustále zasněná, a to ji trápilo. V chování Pratnického postřehla spoustu maličkostí, jež na něj vrhaly špatné světlo a jež pro Lucii znamenaly hotovou zkázu. Dívčina podlehla jeho kouzlu a každý jeho pohled i jeho slovo si ji stále více podmaňovaly. Štěpa Edmundovi ani trochu nevěřila. Byla si téměř jistá, že Lucii nemiluje a že se jen snaží ulovit bohatou nevěstu. Jeho chování se nevyznačovalo ani polovinou toho zápalu, s nímž se kdysi ucházel o ni. Byla tím zneklidněná, ale současně tak trochu litovala Edmunda, protože nepochybovala o tom, že se dočká zklamání. Pýcha paní Idalie se nenechá ničím ošálit.

Většinou však Štěpina lítost mířila k Lucii. Čekalo ji dvojí zklamání: z matčiny strany, a pak mnohem bolestnější, ze strany Edmunda.

‚Kéž by Bůh dal, aby šlo jen o vášeň a klam, který brzy pomine a zanechá za sebou jen trochu trpkosti bez hlubších následků,‘ pomyslela si Štěpa.

„Kdybych si tím tak mohla být jistá,“ šeptala si utrápeně.

Do jejích úvah se mísily nezřetelné sny. Cítila se zároveň dobře i špatně a tahle změť pocitů ji mátla.

Fyzicky se cítila klidná, hýčkaná v blahobytu a schopná vychutnat si poezii kouzelné noci, ale její duch odlétal kamsi do závratných výšin. Nepokojně se zmítal v oblasti nesmyslných tužeb a pak znovu upadal do šedivé reality. Klamal sám sebe, že má na ramenou křídla, jenže ta byla pevně přibita k překážce, která jej nesmlouvavě držela na místě. Štěpa by se chtěla vznést do širého prostoru, jenže to není možné. Hřeby její křídla drží neúprosně a brání jí vzlétnout.

Zasnila se. Měsíc přitom osvětloval bledou tvář, hrál si s jejími vlasy a zdálo se, jako by se s ní mazlil a jako by veškerou svoji záři soustřeďoval právě na ni a jako by to byla jen ona, na koho upírá své čarokrásné pohledy. Jaký to byl zlomyslný podvodník! Kolik jen takovýchto oken v téhle chvíli viděl, kolik v nich bylo zasněných dívčích hlav, kolik z nich hladil a s kolika nejrůznějšími vrkoči si pohrával! Každou z těch hlav štědře zasypával jiskrami a vysílal k ní gejzíry světelných citů. Vždyť jich měl také pěknou zásobu – byl přece věčný.

Štěpa, hluboce zamyšlená, sebou náhle trhla a polekaně se otočila.

Vrzly dveře a na prahu stanula Lucie v nočním kabátku a s rozpuštěnými vlasy. Oči měla otevřené dokořán a v její tváři se zračil nepokoj.

Než se Štěpa stačila otázat, proč nespí, dívka k ní hbitě přiskočila a objala ji kolem krku. Přitiskla svoji rozpálenou tvář k její a zašeptala:

„Tušila jsem, že nespíte, a přišla jsem, protože ani já nemohu usnout. Trápím se… a je mi moc smutno.“

Její ruce sklouzly ze Štěpiny šíje a začaly neklidně šermovat před očima. Přitom vzrušeně šeptala:

„Všecko se to přede mnou míhá.“

Znovu se k ní přitulila a tichoučce se zeptala:

„Milá Steňo, proč nespíte? Proč tu sedíte při měsíčku? Že by snad i vy? Ještě pořád?…“

Štěpa sebou trhla a v jejích očích probleskl soucit.

„Co se mi to snažíš říci, Lucie?“

„Milujete ještě pana Edmunda?“ vypravila ze sebe bez dechu.

„Pratnického? Proč se ptáš?“

„Vyslovila jste jeho jméno tak nazlobeně.“

„Neodpověděla jsi mi, Lucie!“

„Protože chci nejprve vědět, jestli ho milujete vy. Řekněte mi to, prosím, slečno Steňo!“

Její oči prosebně hleděly do Štěpiných.

Štěpě se sevřelo srdce.

„Nemiluji,“ řekla spěšně.

Dívka zatajila dech a z očí jí čišela nedůvěra. Zeptala se ještě naléhavěji:

„Nemilujete? Určitě? Ale já vím, že jste ho milovala.“

„Mýlila jsem se,“ doznala Štěpa upřímně.

Lucie jí položila hlavu na rameno.

„Já se ale nemýlím…“

„Ty, Lucie?“

„Ano, miluji pana Edmunda.“

Rozhostilo se mlčení. Lucie schovala svou tvář na hrudi své vychovatelky a zadržela dech, jako by se snažila zaslechnout, nač Štěpa myslí. Její ještě téměř dětské mysli se zdálo, že tahle chvíle je neobyčejně tragická. V její duši se slily všechny dojmy načerpané z francouzských románů, ať už čtených potají, či zjevně, a tak tento okamžik vnímala jako cosi osudového, co by mohlo kompletně zničit její dosavadní svět.

Celá rozechvělá čekala na Štěpinu odpověď. Možná, když nyní všechno ví, se přizná, že Edmunda miluje a že stále patří jen jí.

‚Umřela bych,‘ pomyslela si dívčina zoufale.

Štěpa se snažila zmatenou dívku co nejlépe uklidnit. Bylo jí nesmírně líto, že si ten člověk, který se před několika měsíci pokoušel obloudit ji, našel novou oběť.

Kéž by to trvalo jen do chvíle, než se ten muž ukáže v pravém světle a než bude zřejmé, že nic víc než povrchní krásu nabídnout nemůže!

10

Byla neděle. Paní Elzonowská se po snídani zavřela ve svém pokoji. Lucii si vzal k sobě pan Matěj, který si s vnučkou občas rád popovídal nebo jí četl něco ze starých knih.

Štěpa zasedla ke klavíru. V opuštěném salonu mohla hrát nerušeně a vložit do své hry spoustu svých pocitů.

Vtom někdo prudce rozrazil dveře.

Do salonu vpadl Pratnicki. Zůstal stát, rozhlédl se a pak se s údivem zeptal:

„Kde je slečna Lucina?“

Protože mu Štěpa neodpověděla, otočil se přímo na ni a zeptal se znovu:

„Kde je slečna Lucina?“

„U dědečka,“ odvětila Štěpánka stroze.

Pratnicki luskl prsty, jako by byl v hospodě, a zvolal:

„To mám ale příšernou smůlu!“

Štěpa, pobouřena jeho slovy, na něj pohlédla s chladným údivem. Všiml si toho, zasunul ruce do kapes a jakoby nic dodal:

„Měli jsme se tady sejít s Lucií. Hm… se slečnou Lucinou. A teď nám do toho vlezl ten dědeček… to je otravná smůla.“

Slečna Rudecká se prudce zvedla a přísně řekla:

„Žádám vás důrazně, abyste Lucii nezatahoval do svých… záměrů a přestal užívat slovo ‚my‘!“

Pratnicki se zarazil.

„No ne, jaký kazatelský tón?“ zvolal posměšně. „Chcete vůči mně uplatňovat své výchovné metody?“

„Opakuji, že nedovolím, abyste o Lucii mluvil takovým tónem. Nedovolím to jako její učitelka.“

„No prosím, ale co jsem řekl tak hrozného? Že se tady máme sejít? Hm… před půl rokem jste byla tolerantnější, slečno, když se jednalo o vás.“

Štěpě se málem podlomila kolena. Ale ovládla se, hrdě zvedla hlavu a důrazně řekla:

„Tohle si dovolujete říci vy mně?“

Z jejího chování vyzařovala taková důstojnost a její řeč prozrazovala tak neochvějnou jistotu, až se Pratnicki zarazil. Štěpa toho využila a pokračovala:

„Něco takového se u vás dalo čekat. Ale právě z toho důvodu mám právo vám zakazovat, abyste takto mluvil o Lucii.“

„Nemáte žádné právo mi něco zakazovat!“ zvolal prudce.

„Mám to právo na základě své vlastní zkušenosti,“ vyslovila zdánlivě klidně, i když v jejím nitru všechno vřelo.

„K takovému srovnávání nemáte vůbec žádný důvod. Tehdy to bylo něco úplně jiného než nyní.“

„Pane Pratnicki,“ pokračovala vážně. „Nalijme si čistého vína. Vy se zajímáte o Lucii. Ale je vám jasné, jaké následky může vaše chování mít?“

„A co je vám do toho?“

„Je mi do toho. Lucie byla svěřena do mojí péče a jsem to já, kdo odpovídá za její klid. Ostatně nejde mi o pouhou povinnost. Záleží mi na ní, protože ji mám ráda.“

„Snad ji nesním, ne?“ zavrčel Pratnicki.

„Vyjadřujete se poněkud… neomaleně. Ale to je jedno. Nepřeji si, abyste Lucii zneklidňoval a vnášel zmatek do její mysli.“

„Zato vy se vyjadřujete přímo květnatě!“ vybuchl se smíchem.

Štěpa zrudla a zaťala rty.

„Žádám vás o jasnou odpověď. Řekl jste Lucii…?“

„O čem?“

„O svých citech.“

Edmund vyprskl a tím jasně projevil svůj cynismus. Jeho smích jej však ihned vzpamatoval a on se odvrátil, náhle celý nesvůj. Uvědomil si, že se prozradil, a jeho zlost se obrátila proti Štěpě. V duchu proklínal sebe i ji.

Štěpa zbledla.

V jeho smíchu zněla taková zlomyslná drzost, že o jeho pohnutkách nemohl nikdo pochybovat. A jeho snaha se opanovat byla důkazem toho, že si uvědomil, jak byl jeho výbuch naprosto čitelný.

‚Takový mizera!‘ napadlo ji.

Pratnicki k ní přistoupil tak blízko, že musela couvnout, a tlumeně řekl:

„Vám se svěřovat nehodlám. Prosím, abyste mě přestala svým výslechem obtěžovat.“

„Však už také nechci nic dalšího vědět. Odejděte!“

„Ovšem pokud nás chcete se slečnou Lucií rozeštvat, slečno,“ pronesl a postavil se jí do cesty, „pak mějte na paměti, že já se umím pomstít…“

„Skutečně? Netušila jsem…“

„Tak se to dozvíte!“ vybuchl.

Krev se jí prudce rozbušila. Změřila si ho chladným pohledem a odměřeně pronesla:

„Laskavě se ovládejte, pane!“

„Jestli slečnu Lucii miluji, nebo ne, do toho nikomu nic není. Varuji vás!“

„Mně nejde o vás, ale o Lucii.“

„Aby se do mě nezamilovala? Co vám na tom vadí?“

„Vy se ptáte?“

Pratnicki se na Štěpu upřeně zadíval. Ve zlosti se mu zdála být nesmírně krásná. Popošel k ní a chtěl ji vzít za ruku.

„Z tebe mluví žárlivost,“ zašeptal. „Ještě mě miluješ.“

Slečna Rudecká prudce uskočila. Téměř se zalykala zlobou a pohrdáním.

S odporem ze sebe vypravila: „Hloupost. Drzá hloupost!“

„Co si to dovolujete!“ zakřičel, celý rudý zlostí.

„Okamžitě odejděte! Prosím!“ zvolala Štěpa a ukázala ke dveřím.

Pod okny zarachotil zvuk motoru. Pratnicki vykoukl ven. Před podjezdem stál lesklý červený automobil z Glembowic. Vystoupil z něj Valdemar a přenechal vůz řidiči.

„Odejděte. Teď hned!“ opakovala rozrušená Štěpa, která příjezd automobilu nezaslechla.

Edmund ale už skutečně mířil ke dveřím a najednou měl naspěch. Ovšem na prahu se ještě zastavil, jízlivě se zachechtal a zlomyslně zasyčel:

„Vždyť už jdu. Přijel vám zachránce. Toho byste měla přivítat vlídněji. Hodně úspěchů přeji!“

Odešel a praštil za sebou dveřmi.

Vysílená Štěpa klesla na židli a těžce dýchala. Rukama si tiskla spánky a pak se rozplakala. Slzy jí tekly z očí proudem a nedaly se zadržet. Pak se však vzchopila, vyběhla ze salonu a chvátala do svého pokoje. V chodbě uslyšela hlas majorátního pána.

11

Oběd proběhl v dusné atmosféře.

Štěpa měla na tvářích zarudlé skvrny a temné kruhy pod očima, jež prozrazovaly, že nedávno plakala. Lucie vrhala vzdorné pohledy ke své matce a tvrdošíjně mlčela. Pan Matěj byl neklidný a Valdemar zlověstný. Pouze paní Idalie byla méně upjatá než obvykle a hovořila s Pratnickým o čemsi zábavném, což však nebavilo ani ji, ani nikoho jiného.

Edmund se nejprve pokoušel nastolit veselou atmosféru a chechtal se svým vlastním vtipům, ale jen co na něj dolehla všeobecná nálada, i on seděl jako zařezaný.

Dokonce i služebnictvo tu zasmušilou náladu panstva vycítilo a chovalo se podle toho. Komorník obsluhoval bez nejmenšího hluku a chodil málem po špičkách, mladší lokaj, který přinášel mísy, neotevíral dveře s obvyklou rázností, nýbrž je rozevíral jemně a pomalu.

Když se vstávalo od stolu, všem se ulevilo. Paní Elzonowská s Lucií se vypravily do Szal. Tam s nimi Štěpa nikdy nejezdila, protože dobře věděla, že hraběnka Čwilecká ji nemá ráda.

Spolu s dámami odjel na koni i Valdemar a vydal se na prohlídku statků. Ve slodkowickém zámku zavládl relativní klid. Na plechové stříšce vrkali holubi, z houští sem doléhaly křiklavé hovory hrdliček a pávi, procházející se po trávníku, vydávali svůj charakteristický křik.

Štěpa pobývala ve svém pokojíčku. Náhle zaslechla lehké zaťukání na dveře.

„Dále,“ ozvala se.

Vstoupil komorník Jacint.

„Jeho Jasnost, starý pán, prosí slečnu, aby za ním přišla do růžové besídky, pokud by jí to nevadilo.“

Štěpa se ihned rozveselila.

„Vyřiďte, prosím, panu Matěji, že hned přijdu.“

Vyhlídka na to, že může zahnat odpolední nudu ve společnosti starého pána, ji nesmírně potěšila.

Pan Matěj seděl v besídce na lavičce a nohy měl přikryté tygří kožešinou. Byl zamyšlený a zasmušilý. Ale jen co se objevila Štěpa, jeho tvář se rozjasnila. Ukázal jí na lavičku vedle sebe a s vlídným úsměvem řekl:

„Sedni si sem, milé dítě. Nezlob se, že jsem pro tebe poslal. Chtěl jsem si s tebou popovídat. Ale možná nemáš chuť… Jsem nudný stařík, viď?“

Pan Matěj oslovoval křestním jménem každého a ani u Štěpy většinou nedělal výjimku.

„Popovídám si s vámi s největší radostí,“ odtušila dívka a posadila se.

Stařeček pozvedl své bledé oči a zadíval se do zelené sítě růžových listů na pozadí modré oblohy. Začaly se k němu snášet vzpomínky z dávných let a dodávaly jeho očím zvláštní teskný a smutný výraz. Chvíli seděl mlčky, zjevně pohroužený do dávných časů.

Po chvíli klidným a občas přerušovaným hlasem promluvil:

„Nic se na tom světě nemění. Pořád je mladý a kypí životem. Jenom lidé na něm uvadají, rozpadají se v prach a popel a na jejich místě vyrůstají noví, mladí, aby také oni jednou zanikli. Zajímavé je, že my staří a unavení životem, kteří toužíme už jen po klidu, přesto na ten svět nenaříkáme. Život nás sice trápil a ničil, ale přesto jsme na něj nezanevřeli. Ale naříkají ti mladí. To je přece špatně! Je to dáno všeobecnou nervozitou, vyššími ambicemi, nebo naopak duševní zakrnělostí? Na své nejbližší okolí pohlížejí pohrdavě a hledají kdesi v dálkách cosi nepolapitelného. Zřejmě to bude vlivem rozvíjejících se analytických schopností. Měl bych to tedy prohlásit za pokrok. My jsme ale přece takovéto touhy nepociťovali natolik naléhavě, abychom kvůli tomu jen tak promarnili své životy. Navíc jsme měli víru. Dnes i ta zaniká. Dnes máme víc filozofů, kteří pitvají podstatu Boha, a více pochybujících než těch hluboce věřících. A právě to je špatně. Tady vzniká živná půda pro tolik nespokojenosti, co je mezi lidmi.“

Pan Matěj se odmlčel a zamyšleně hleděl před sebe. Ve svých vzpomínkách se vracel do mladých let plných nadšení a víry, tolik odlišných od dnešní lhostejnosti. Štěpa se na stařečka dívala a bylo jí jasné, kam asi jeho myšlenky zabloudily. Zároveň se sama sebe tázala, jaký asi život tenhle starý pán prožil.

Po chvíli pokračoval:

„Svět se proměnil. Už nežijeme v jeskyních. Lidský duch se povznesl. Lidé se čím dál víc pídí po samé podstatě věcí a ještě dále. Chtějí poznávat víc a víc, chtějí vše rozebrat až na atomy a nakonec se beztoho dočkají jen zklamání. Hledají v životě věčnost, jenže tenhle svět přece stojí na neustálém vzniku a zániku. Každý květ musí jednou uvadnout, jinak to ani není možné! Ale dokud žije, dokáže nám náš život zpříjemnit. Současným lidem to však nestačí. Chtějí všechno podrobně rozebrat. Roztrhají ten květ na kousíčky a pak jsou zklamáni, že z něj zbyla jen hrstka smetí. Chtějí jej znovu složit dohromady, ale už to nedokážou, složí jej nedokonale a pak jej zahodí… A tak je to se vším.“

Stařec si smutně povzdechl a zakýval hlavou.

„Stejné je to i s dnešním náboženstvím. Lidé dnes chtějí hlavně objevovat a ta záplava nových objevů je zarážející. Jenže nezahubí nás jednou?“

Pan Matěj se odmlčel a svěsil hlavu. Dívka seděla mlčenlivá a zamyšlená. Po chvíli k němu zvedla oči a tiše se zeptala:

„Proč mluvíte tak smutně a díváte se na mladou generaci tak pesimisticky?“

„Pesimisticky ne, dítě, ale vidím ji zkrátka úplně jinou a novou.“

„Tedy také plnou nadějí!“

„Pokud už nezatrpkla…“

„Ale proč by byla zatrpklá? Všichni snad ne?“ opáčila Štěpa celá zrudlá.

Pan Matěj se na ni podíval s laskavým úsměvem.

„Není mnoho takových líbezných kvítků, jako jsi ty, dítě, ani tolik jasných křišťálových duší. Jednu takovou jsem kdysi znal, ale to už je hodně dávno. Možná ti není příjemné, co ti teď říkám. Ale i ty už v sobě neseš hořkost života. I na tebe už padl stín toho všeobecného trendu – podrobného rozebírání. Probádala jsi podrobnosti, na něž jsi rozložila celek, a jsi zklamaná. Jenže tohle není květ, viď? Pouhý uschlý stonek a z něj trocha smetí. V tomto případě byl rozbor zbytečnou námahou. Horší by bylo, kdybys jej provedla pozdě. Kéž by osud všem lidem přál, aby jej udělali vždycky včas. Hned by na zemi ubylo utrpení.“

„Ale o čem to hovoříte?“ zašeptala Štěpánka úzkostně.

Pan Matěj se na ni zkoumavě podíval. Je neupřímná, nebo snad nechápavá?

„Milé dítě, asi jsem se rozpovídal zbytečně. Je zjevné, že mi nerozumíš.“

„Ale ano, rozumím, jenže…“

„Jenže co?“

„Obávám se, jestli… jestli vy rozumíte mně.“

Na starcových ústech se mihl úsměv.

„Promiňte,“ zašeptala dívka v obavě, že se jej dotkla.

„Nevadí, ale musíš mi všechno vysvětlit. Jsem sice starý člověk, ale nejsem slepý a dobře si všímám, co se děje kolem mě. A jestliže je mi někdo sympatický, cítím každou jeho radost nebo bolest obzvlášť zřetelně. Proto jsem si nemohl nevšimnout velké změny, která se s tebou odehrála… určitě chápeš. Pozoruji, že se trápíš a že ti to škodí. Při svém podrobném rozboru ses zklamala. Přišla jsi na to, že si nezaslouží, abys na něj myslela, protože to není drahokam, ale jenom obyčejný pestrý kamínek, že?“

„Ano, pane,“ odvětila celá rozrušená. „Ale příčinou není můj tehdejší rozbor, nýbrž současné okolnosti. Tomu, že je drahokamem, jsem věřila jen kdysi dříve.“

„Kdy dříve?“ zeptal se stařeček důrazně.

„V době, kdy jsem jej milovala. Ale byla to jen pošetilá vášeň.“

„A teď už je pryč?“

„Je mi naprosto lhostejný.“

„Jsi ke mně zcela upřímná, dítě?“

V hlase pana Matěje byla zřetelná nedůvěra.

„Ani k vlastnímu otci bych nebyla upřímnější.“

Stařec ji vzal za ruku, přitáhl ji k sobě a když se uctivě sklonila k jeho rameni, políbil ji do vlasů. Štěpa, vděčná za ten projev jeho laskavosti, vroucně políbila panu Matěji ruku.

Začal ji zvesela kárat:

„Tak vida! Vytřela jsi mi, zrak, starci pošetilému, protože jsem si myslel, že ony dávné doby, o nichž jsi mluvila, ještě stále trvají. Že ho stále lépe poznáváš a trápíš se tím, jak se tvůj ideál poznenáhlu rozplývá a nabývá zcela fádních tvarů. A ty se na něj zatím díváš naprosto střízlivě. Ale proč jsi tedy tak jiná, nervózní a skoro jako by ses neustále čehosi bála?“

Po tak přímé otázce byla Štěpánka najednou zaskočená a váhala, zda má promluvit o Lucii.

Stařec ji popostrčil, protože řekl:

„Několik posledních dnů je to ještě horší. Jsi celá nesvá a dnes jsi dokonce plakala. I Lucie je nějaká divná, a to mě zaráží. Víš, proč to tak je? Mluv upřímně!“

Štěpa se náhle rozhodla, že mu vše poví.

„Ano, bohužel vím, co Lucii trápí. A totéž přivádí k zoufalství i mě. Vím to přímo od Lucie, protože se mi sama svěřila. Vlastně bych to na ni neměla prozrazovat…“

„Přede mnou můžeš, a navíc je to tvoje povinnost. Lucie je ještě dítě a je třeba, abychom věděli, na co myslí a co ji trápí. Tak co se tedy děje?“

„Lucie podléhá vlivu Pratnického.“

„Zkrátka se do něj zamilovala,“ upřesnil pan Matěj. „Napadlo mě to už také. To ale není dobře. Vždyť je ještě tak mladá. A navíc si vybrala hodně mizerný objekt své lásky… Není ti to nepříjemné, takto o celé věci hovořit?“ dodal, když si všiml, jak Štěpa zbledla.

„Je mi to nepříjemné vzhledem k Lucii. Čeká ji něco hodně podobného tomu, co potkalo i mě.“

Pan Matěj chvíli přemýšlel.

„Ano, na Lucii jsem to dnes poznal, když byla u mě. Chudák děvče! Podívejme se, jaká ta dnešní generace je. Od dětství vychovávaná jaksi pokřiveně a v šestnácti letech už plná hořkosti. Zdá se mi, že Lucie má o spoustě věcí větší povědomost, než by měla mít. Její neklid o tom svědčí naprosto jasně. A co víš o něm? Zřejmě se o ni uchází, je to tak?… Ale dítě, co je ti?“

Štěpa sklopila oči a v její tváři se zračila velká bolest, jíž si pan Matěj nemohl nevšimnout.

„Tak víš něco o něm?“ naléhal.

„Myslím, že vím.“

„Tedy jeho vztah k Lucii…“

„Ničím se neliší od toho, jaký měl kdysi ke mně.“

„No jistě!“ zvolal stařec a mávl rukou. „Jde mu jen o věno.“

Svěsil hlavu a přimhouřil oči. Jeho starý mozek se snažil vymyslet, jak uchránit vnučku před zklamáním z prvních milostných citů.

„Povím vám o svém rozhovoru s Pratnickým,“ řekla Štěpa rozechvěle. „Udělejte si názor sám. Možná jsem jej špatně pochopila.“

Pan Matěj se napřímil.

„Ty jsi s ním o tom mluvila?“

„Ano, došlo k tomu náhodou.“

A vylíčila mu celou scénku s Pratnickým až do příjezdu majorátního pána. Jak vyprávěla, na její tváři se střídala celá škála pocitů, oči se jí zalévaly slzami a pak zase rozhořčeně blýskaly.

Pan Matěj ji poslouchal velmi pozorně.

„Jak jen je podobná tamté…,“ šeptal si opakovaně.

Když domluvila, řekl:

„Rozumělas mu velice dobře, dítě. Vyjádřil se velice zřetelně, ačkoliv zjevně bezděčně. Ale jak váš rozhovor skončil? Nepochybně ti toho pověděl víc, než jsi mi vyprávěla. Je to tak?“

„Nikdy nebyl obzvlášť jemný,“ odpověděla vyhýbavě.

„Začínám tušit. Určitě ti řekl něco urážlivého, když uviděl pod okny Valdemara. Mám pravdu?“

Její výmluvné mlčení jeho domněnku pouze potvrdilo.

„Drzý chlap!“ zašeptal rozezleně.

V zahradě zaskřípal písek pod něčími rychlými kroky. Vzápětí do besídky vstoupil Valdemar v jezdeckém oblečení. Když uviděl dědečka se Štěpou, trochu udiveně se zarazil. Vzápětí smekl a pobaveně zvolal:

„Hanba tomu, kdo o tom špatně smýšlí!“

Jen co s majorátním pánem, který byl už opět dobře naladěn, prohodila Štěpa několik větiček, oběma pánům se poroučela a vrátila se do svého pokoje. Potřebovala se uklidnit.

Pan Matěj s Valdemarem v besídce osaměli.

12

Když se pan Matěj ve Valdemarově doprovodu vracel do zámku, slunce už se sklánělo k západu.

Ta dvojice vypadala impozantně. Na obou byl patrný týž původ, ale v detailech i tvarech byly zřetelné mnohé rozdíly. Dědeček připomínal starého orla, patriarchu rodu, který je už svým životním letem unavený a křídla má složená, ba snad i polámaná. Byl typem patricije z dávné minulosti, který se drží svých tradic a vzbuzuje úctu. Jeho vnuk, mladý orel a dědic rodinného žezla i starého hnízda, byl plný síly a života a měl doširoka rozepjatá křídla k mohutnému mladistvému vzletu. Vypadal jako klasický pokračovatel rodu, jako patricij, obživlá postava ze starých pergamenů nesoucí rysy pradědů z věkovitých podobizen i jejich důstojnou postavu, ale zároveň byl zbaven nánosu staletí a zdokonalen moderní dobou.

Ovšemže byl stejného typu jako jeho předchůdce, orel z téže skály, ale omlazený a se zrakem bystřejším a schopným obsáhnout širší obzory. Ve starobylé modré krvi měl svěží vliv nového století a přestože jeho nervová soustava byla možná slabší než u dřívějších pokolení, nové ovzduší do ní vneslo poněkud změněné zásady. Své předky předčil inteligencí, škálou svých povahových vlastností a větší citovostí. Tyto změny se však téměř netýkaly typické rodové prudkosti, poněkud feudální ráznosti jeho povahy a síly jeho temperamentu, anebo se od těch dřívějších odlišovaly jen v detailech. Důvodem těch změn bylo odlišné pozadí. Místo pergamenu šerých věků to byl nyní elegantní samet.

Kdo by ho v té chvíli, kdy pod paží vedl svého dědečka, uviděl a všiml by si jeho zjevného rozhořčení a až zlověstného výrazu, zcela jasně by v něm poznal Michorowského, potomka těch, kteří během povstání tasívali meče a ve spravedlivém hněvu je zkrápěli krví.

Valdemar měl po svém rozhovoru s dědečkem co dělat, aby nedal naplno průchod svému hněvu. Kdyby se tolik neovládal, v zámku by neprodleně došlo k prudké bouři. Jenže se přemohl. Nervózně kráčel vedle pana Matěje, občas se zastavil a pak znovu srovnal krok s pravidelnou chůzí svého dědečka a přitom prudce šlehl bičíkem do svých holínek. Zuřivé blesky v jeho očích se mísily s chladnou ironií, jeho ústa křivila jízlivost a obočí mu stahovala hrozivá nenávist.

Pan Matěj byl jeho chováním znepokojen.

„Valdi, měj na paměti, cos mi slíbil,“ řekl a přitom hleděl vnukovi do očí. „Prchlivostí způsobíš nepříjemnosti Štěpě. Pratnicki jí možná scénu neudělá, ale mohl by poškodit její dobrou pověst. Bude si myslet, že za tebou přišla se stížnostmi, a může z toho kdovíco vyvozovat.“

„Ani náhodou!“ rozčílil se Valdemar. „Umím se snad ovládat! Ostatně nejlépe udělám, když okamžitě odjedu.“

„To je právě to nejhorší, co bys mohl udělat.“

„Ale téměř nezbytné. Jsem tak rozčilený, že mě může vyvést z rovnováhy jakákoliv maličkost, ať už se snažím sebevíc. Kdyby si ten darebák při večeři dovolil nějaké nejapné poznámky vůči Lucii, tak za sebe neručím. Radši ho vůbec nechci vidět.“

„Idalka se dnes určitě nevrátí.“

„To je jedno!“ odsekl rozzlobeně.

Švihl bičíkem po větévce, až se mu k nohám sypalo listí, a vytryskla z něj jadrná kletba.

„Co chceš tedy dělat?“ zeptal se pan Matěj.

„Počkám na první záminku, jak toho mizeru vystrnadit.“

„To je prekérní záležitost. Kdyby tady pracoval za plat, doplatil bys mu celý rok a bylo by to odbyté. Jenže takto…“

„Navrhnu mu přestěhování do Glembowic. Ovšem takovým způsobem, aby pochopil, oč mi jde.“

„A když na to nepřistoupí?“

„Z toho strach nemám. Ostatně jiný způsob mě nenapadá, pokud nemám vystavit nepříjemnostem ji… Štěpu.“

Pan Matěj se na něj zkoumavě zadíval.

‚Jak zvláštně o ní mluví!‘ napadlo jej.

Jen co vešel do zámku, nechal si Valdemar přivézt automobil a mezitím zašel dolů do přízemního salonu, který se nacházel poblíž Štěpina pokoje. Rychle se smrákalo a salon tonul v tlumených barvách časného večera. Jen tu a tam se zaleskl zlacený rám nebo křišťálový lustr.

Majorátní pán pohlédl na hodinky a zazvonil.

Přiběhl mladý komorník.

„Ať sem přijde Jacint!“

„Rozsvítit a spustit záclony,“ rozkázal krátce komorníkovi. Jacint splnil příkaz a otočil se k odchodu.

„Počkej!“ zvolal majorátní pán. „Zajdi ke slečně Štěpánce a vyřiď jí, že bych se s ní rád rozloučil.“

Jacint odešel a majorátní pán začal přecházet po saloně.

Po chvíli vstoupila Štěpa se zřetelně zardělou tváří.

Valdemar si pospíšil k ní.

„Chtěl jsem se s vámi rozloučit. Za chvíli odjíždím.“

„Jak to? Nepočkáte na večeři?“

„Ne, slečno, spěchám domů.“

„Dostal jste nějakou špatnou zprávu?“

„Proč se ptáte, slečno?“

„Protože se mi zdáte být rozčilený.“

„Ach tak, všimla jste si? Jsem dokonce rozlícený, ale ne kvůli nějaké zprávě z Glembowic. Mluvil jsem s dědečkem a všechno mi řekl.“

Dívce se zatmělo před očima. Na její tváři se zračila velká bolest.

Nastala chvíle rozpačitého ticha.

„Takže nezůstáváte? V tom případě na shledanou,“ vyslovila Štěpa a podala mu ruku.

Valdemar ji pevně držel ve své dlani a náhle zjemnělým hlasem řekl:

„Buďte klidná, slečno. Už předtím jsem leccos uhádl a nyní vím všechno. Postarám se, jak jen budu moci, abyste se už netrápila.“

„Děkuji vám. Jedná se ale především o Lucii.“

„Hlavně o vás, slečno. U ní jde o dětinství, které pomine bez vážnějších následků. Nesmíte se na to dívat tak tragicky. Každopádně se všemi svými silami postarám o to, aby ve Slodkowicích zavládla dřívější pohoda.“

Štěpu ta slova polekala.

„Ale já nechci, aby kvůli mně došlo k nějakému nedorozumění… Nechci mu… nechci nikomu uškodit.“

Zaplavily ji nesmírné rozpaky, protože Valdemar stále držel její ruku. Chtěla ji vysmeknout, ale on ji stiskl ještě silněji.

„Věřte mi, slečno, a spolehněte se na mne,“ řekl rázně. „Zachovám se co možná nejšetrněji. Ale odjezdem toho pána se zlepší nálada nás všech. Poblouzněnou Lucii nevyjímaje, a pokud jde o mě, tak zcela určitě.“

Zvesela jí pohlédl do očí a prohodil:

„Musím už opravdu jet. Na shledanou. A moc vás prosím, už se ničím netrapte, slečno.“

‚Jak je krásná a ušlechtilá!‘ pomyslel si, když kráčel chodbou.

Štěpa se vrátila do svého pokoje. Ze stolku si vzala knihu, otevřela ji a chtěla se začíst, jenže byla roztěkaná a nevnímala jediné slovo. V uších jí zněl Valdemarův hluboký hlas, na ruce cítila pevný stisk jeho dlaně. Seděla bez hnutí, jako by se bála, že by mohla ten blažený pocit zaplašit.

Zvenčí k ní dolehl rachot automobilu, pak se síní rozlehly hlasy a krátce nato vše ztichlo.

‚Odjel!‘ pomyslela si Štěpa s lítostí. „Jak jen jsou lidé rozdílní! Jaký je tenhle a jaký tamten!“

13

Když Pratnicki vcházel do stáje, tvářil se vítězoslavně.

Potkal Lucii, která se právě vracela ze skleníku, a všiml si, jak prudce zrudla. Vzápětí si z několika dívčiných slov jasně odvodil, jaké jsou její city. Využil téhle příležitosti k tomu, aby jí stiskl ruku a pošeptal jí několik banálních lichotek.

‚Je to na dobré cestě,‘ říkal si. ‚Holčička mě zjevně miluje.‘

S výrazem člověka plně spokojeného se sebou samým a se svojí budoucností si furiantsky nakroutil knírek.

„Benedikte! Koně pro mne!“ zavolal na starého kočího.

„Kaštaňáky, nebo hnědouše?“ zeptal se Benedikt.

„Zapřáhni čtyřspřeží arabských vraníků do žlutého amerického vozu.“

Kočí na něj vytřeštil oči.

„Arabské vraníky?“

„Tuším jsi ohluchl. Tak zapřahej, honem!“

Z přípravny vyšel Klecz.

„Kam se chystáte?“ zeptal se německy Edmunda.

„Do města. Musím zajet do rolnického skladu, abych zjistil, co je se žacím strojem.“

„Žací stoj je opravený. Není třeba tam jet.“

„Nařídil mi to sám majorátní pán.“

„Možná, ale předtím. Teď pro něj jenom zajedeme s obyčejným vozem.“

„Ne, já musím jet,“ trval Pratnicki na svém.

„Dobře, jeďte si. Ale brát si vraníky vám nedoporučuji.“

„A proč?“

„Zkrátka nedoporučuji. Je to dlouhá cesta.“

„Do Szal je ještě delší a baronka tam s nimi jezdí pokaždé.“

Klecz se na něj významně podíval.

„V tom je trochu rozdíl,“ podotkl stroze.

„Žádný nevidím!“ zvolal Pratnicki. Samozřejmě chápal, co mu Klecz chce naznačit, ale schválně se rozhodl trvat na svém.

„Proč nezapřaháš?“ obořil se na Benedikta.

„Pane, přátelsky vám radím, abyste si tohle čtyřspřeží nebral,“ řekl Klecz. „Jsou to oblíbení koně majorátního pána. Mohlo by se jim něco stát a pak bude zle! Jeďte s kaštaňáky, vždyť ti koně jen letí. Nebo si vemte hnědky. Baronka chce prý dnes jet do Obronného. Co když přikáže zapřahat vraníky?“

„Tak se pro ni prostě zapřáhne hnědé čtyřspřeží,“ opáčil Pratnicki zuřivě. Znovu se obrátil k Benediktovi:

„Zapřahej, honem! Nerozumíš?“

Kočí pokrčil rameny a odešel vykonat rozkaz. Přitom si do vousů bručel nepříliš lichotivé přání ohledně praktikanta. Klecz mávl rukou.

‚Paličák jeden! Aby ho čert vzal!‘ pomyslel si.

Za několik minut seděl Edmund v americkém kočárku a v ruce si rovnal opratě čtyřspřeží. Ještě než k němu kočí stihl přisednout na kozlík, práskl bičem, ironicky se zazubil na Klecze, pobídl koně do rychlého klusu a zmizel za zatáčkou cesty.

Správce s kočím se podívali na sebe.

„Jen aby se něco nepřihodilo,“ bručel Klecz.

Benedikt rozpřáhl ruce a řekl:

„Jestli pan praktikant koně zjankovatí, já se za to majorátnímu pánovi odpovídat nebudu. Když to dovolil pan správce, já za nic nemohu.“

„Pan Pratnicki přece umí jezdit. Nestrašte, Benedikte,“ odpověděl nervózně Klecz.

Nepřítomnost Pratnického u oběda paní Idalii překvapila a Lucii zarmoutila. Dívčina nedokázala pochopit, proč odjel zrovna dnes, po tak milém setkání mezi čtyřma očima. Její smutek se ještě prohloubil, když paní Idalie oznámila, že po obědě zajedou do Obronného navštívit kněžnu Podhoreckou.

Když Lucie zůstala se Štěpou sama, vrhla se jí kolem krku a s planoucí tváří jí šeptala:

„Já bych tak ráda zůstala doma! Nechce se mi nikam jezdit!“

„Vždyť jsi vždycky jezdila do Obronného ráda,“ usmála se Štěpa.

„No jo, dříve, ale to bylo něco jiného!“

Její oči se zatřpytily roztoužením, jež bylo v prudkém rozporu s její dívčí postavičkou. Působilo to tak nepatřičně, jako by byla nepatřičná silná vůně růže u pomněnky.

Zatímco paní Idalie dokončovala oblékání, vydala příkaz zapřáhnout do kočáru. O několik minut později zaklepal na dveře jejího pokoje Jacint.

„Prosím, Jasnosti, kočí říká, že je možné jet jenom se čtyřspřežím hnědoušů nebo kaštaňáků.“

„Nařídila jsem přece zapřáhnout vraníky,“ pronesla paní důrazně.

„Kočí říká, že vraníci tu nejsou.“

„A kam se poděli?“

„Pan praktikant s nimi odjel do města.“

Paní Idalie se v křesle prudce otočila a přísně pohlédla na Jacinta zpod svých přimhouřených víček.

„Pan Pratnicki? Se čtyřspřežím vraníků? Do města?“

„Kočí to tvrdí.“

„Správce přece věděl už od rána, že chci jet. Jak mu ty koně mohl dát?“

„Pan praktikant řekl, že Jasnost pojede s hnědouši.“

„To není možné!“ zvolala rozezlená baronka. „Zavolejte Benedikta sem do mého pokoje!“

Jacint odešel.

Paní Idalie vstala z křesla a zuřivě poškubávala okraji svých rukaviček.

„Neslýchané!“ rozhořčovala se. „Mám přece koně volně k dispozici, a tihle lidé mi naráz začnou tvrdit, že tu nejsou! Ten chlap si příliš dovoluje! Ale to Valdi jej povzbuzuje. Kdepak, takhle to dál nejde!“

Její hněv neustále sílil.

Mezitím se před stájemi shromáždila hotová válečná porada. Sešli se zde Jacint, Benedikt a několik čeledínů a všichni měli tváře plné obav. Hledali správce, jenže Klecz odešel do polí.

Nebylo zbytí, museli do zámku.

Když Benedikt s Jacintem vstoupili na nádvoří, kočí se polekal.

Okolo záhonu právě komorník vodil vraného jezdeckého koně z Glembowic.

Nebylo pochyb, že přijel majorátní pán.

„No páni!“ zvolal Benedikt. „Jasnost přijíždí pokaždé zcela nečekaně, ale dnes přijel jako na zavolanou.“

Valdemar zastihl tetu velice rozzuřenou. Málem ho ani nepozdravila.

„Co se stalo?“ zeptal se udiveně.

„Jak vidím, ten tvůj protežovaný panáček tady má větší práva než já. Něco takového jsem tedy opravdu nečekala.“

Valdemar ji poslouchal klidně a přitom přecházel pokojem. Jen co domluvila, vyprskl smíchy.

„Můj protežovaný panáček! To se ti povedlo, teto! Nevím, kdo ho tady protežoval více. Já tedy určitě ne!“

„Ale náramně se tomu směješ. Je ti docela jedno, co udělal!“

„Naopak. Jsem velice rád, že k tomu došlo!“

„No tedy… skutečně… Jsi ohromně zdvořilý.“

„Počkej, tetičko. Vy dva jste mi totiž prokázali velkou službu. Ty tím, že jsi chtěla jet, a ten pán právě tím, že odjel.“

„Tomu nerozumím!“

„Milá teto, je zcela jasné, že ten pán si tu osobuje jistá práva. Ale to není má vina, nýbrž tvá!“

„Opakuji znova, že ti ani trochu nerozumím,“ přerušila ho paní Idalie a krčila přitom rameny.

„Všimla sis, teto, že se dvoří Lucii? Všimla, nebo ne?“

„Nemluvíš k věci.“

„Naopak. Blížím se k ní. Tak jak to je, teto?“

„Sem tam Lucii doprovází. A co je na tom?“

„Ty to vidíš a dovoluješ to?“

Paní Idalie se spěšně zvedla z křesla.

„Ale můj milý, nevidím nic špatného na tom, že spolu trochu laškují. Vadí to něčemu?“

„Mám dojem, že Lucie je na takové laškování ještě trochu mladá,“ odtušil Valdemar chladně.

„Naopak, Lucii je šestnáct let. Jen ať se trochu pocvičí. Pro děvče jejího věku je to dokonce žádoucí.“

„A bylo by to také žádoucí, kdyby se zamilovala?“

„Proč by ne? Do Pratnického se může dokonce i zamilovat.“

Valdemar se na ni podíval a nevěřil vlastním uším.

„Pardon, co má znamenat to slovo ‚dokonce‘ a hlavně ‚do Pratnického‘?“

„Myslím, že to dobře chápeš.“

„Bohužel nechápu!“

Paní Idalie vybuchla:

„Kdyby Pratnicki byl z našeho prostředí, ale nevhodný jako partie, pak bych na to pohlížela jinak, ale takto…“

„Ale takto se tedy mohou milovat? Aha, takže se taky budou moci vzít?“ zeptal se ironicky.

„Rozčiluješ mě, můj drahý!“

„Jenom se ptám. Takže on smí laškovat, ona ho smí milovat. Ty k tomu dáváš svolení a on to vidí. A potom nemá být dobře naladěný. Proto tedy ta dnešní vyjížďka. Plný oprávněných nadějí si vyjel s vraníky a tobě, teto, ponechal hnědouše s tím, že mu budoucí tchýně přece může v takovéto maličkosti ustoupit.“

„Valdi, co to plácáš?“

„Nic víc než pravdu.“

„Ale… to přece?…“ zarazila se a náhle zbledla.

„No ano, přesně tak to je!“ reagoval Valdemar na tetiny naprosto čitelné úvahy.

„Že by se opovážil myslet na Lucii?“

„Proč ne? Je velice troufalý.“

„To je přece nemožné! No tedy… To by byla vrcholná drzost!“ zvolala paní Idalie pobouřeně.

„Milá teto, měl tvoji přízeň, tak co víc ještě potřeboval? Teď už může klidně říci: přišel jsem, viděl jsem, zvítězil jsem,“ posmíval se Valdemar.

„Jak tohle všechno víš, Valdi?“ zeptala se nedůvěřivě.

„Od dědečka, který je lepším pozorovatelem než ty. Ostatně já sám jsem toho také vypozoroval víc než dost.“

Paní Elzonowská sebou v křesle prudce trhla.

Valdemar rázoval po pokoji a div se mu usilovným přemýšlením nerozskočila hlava. Znělo mu v ní stále dokola, že i kdyby byl Pratnicki jiný a miloval Lucii, nedali by mu ji proto, že náleží do „nižších společenských kruhů“.

‚To je ale barbarský předsudek!‘ říkal si v duchu. ‚Takže ona, Elzonowská, se nemůže stát ženou Pratnického jen kvůli jménu! Taková zkostnatělost. A já tomu ještě sám napomáhám. Dejme tomu, že tentokrát oprávněně. Ve prospěch Pratnického nemluví nic jiného než Luciina dětinská zamilovanost. Ovšem kdyby byl Pratnicki jiný člověk, Štěpa by ve Slodkowicích vůbec nebyla. Také ona je zde v nepatřičném společenském prostředí. K čertu!‘

Baronka se vzpamatovala ze svého ochromení.

„Řekni mi, Valdi, proč jsi před chvílí říkal, že jsme ti já a ten Pratnicki prokázali službu?“ zeptala se.

Valdemar si přejel rukou po čele, jako by od sebe odháněl dotěrné myšlenky.

„Protože čekám na příležitost, abych se ho zbavil.“

„Aha, už rozumím! A ta příležitost se právě naskytla. No, to je moc dobře!“

„Nedomníváš se ale, teto, že hlavním důvodem bude jeho dnešní vyjížďka?“

„A co jiného?“

„Ty by sis opravdu přála, aby tady dál zůstával?“

„Chraň Bůh, poté, co jsem se dozvěděla. Ale přece mu nemůžeš jen tak ukázat dveře?“

„Sdělím mu co možná nejšetrněji, že je tady přebytečný.“

Vstoupil Jacint a oznámil, že Benedikt čeká.

„Nařídila jsem, aby mi to přišel vysvětlit. Ale teď už to přenechám tobě.“

Valdemar pokrčil rameny.

„Ten za nic nemůže, to spíš správce. Já bych ti teď doporučil, abys zatím hodila celou věc za hlavu a jela tak, jak jsi to měla v plánu. Jsem rád, že k tomu došlo, ale nehodlám se tím zabývat víc, než je nezbytně nutné. Pojedeš tedy, ano?“

Aniž by počkal na odpověď, otočil se k Jacintovi:

„Ať Benedikt zapřáhne hnědáky!“

Poté, co komorník, odešel, Valdemar se zeptal:

„Odjíždíš jenom s Lucií?“

„Pojede s námi Rudecká.“

Valdemarovy rty rozechvěla zlost.

„No dobře. Ale mohla bys o ní mluvit trochu méně stroze, teto.“

Baronka se na něj nerudně podívala a chtěla něco dodat, ale Valdemar se jí spěšně uklonil a řekl:

„Buď tedy připravená, prosím. Je načase jet.“

Vyšel z pokoje a nazlobeně vrčel:

„Chtěla mě zase počastovat těmi svými ‚společenskými kruhy‘.“

14

Blankytná jezerní hladina se měnila do opálova, zažehovala se záplavou zlatých jiskřiček a vytékala ven jako pestrá stužka. Chvíli byla v pohybu, jindy znehybněla a odrážela v sobě rozevlátá oblaka.

Z jedné strany byla hladina zastíněna stromy z parku. Byly zde obrovské koruny vrb, štíhlé olše a mohutné jasany. Na zrcadlový křišťál padaly rozpuštěné dlouhé vlasy bříz.

Na březích šuměly šťavnaté puškvorce a velké plochy rákosí s vlajícími chocholy. Pod rákosem se chvěly bílé kousky pěny.

Rackové na obloze se radovali z tepla a slunečního svitu a s veselým zpěvem nořili své sněhobílé peří do duhové záplavy. Nad vodou se kmitaly štíhlé vážky a vířily shluky bzučících komárů.

Závany větru v listech stromů vyluzovaly tajuplnou přírodní melodii. K ní se občas přidalo hlasitější kvílení racka, kvákání žab a občasné plesknutí rybího těla, které za sebou zanechalo na hladině široké vodní kruhy.

Přilehlý park zněl nesčetným množstvím ptačích hlasů. Křičely pěnkavy, hvízdaly vlhy, pískal kos, cukrovala hrdlička. Níže na haluzích na sebe pokřikovala vrabčí chamraď, pěchota ptačí armády.

Valdemar Michorowski se zastavil u vody při své procházce po klikatých cestičkách. Najednou se mezi klenbou stromů prodral horký sluneční paprsek, zakmital kolem něho, zableskl se v jeho ocelových zornicích a krvavou kapkou rozsvítil rubín jehlice, zdobící jeho nákrčník.

Valdemar zvedl hlavu.

‚Tajuplný paprsek! Bodl mě jako jehla. Kdybych byl pověrčivý… Ale co to zase vymýšlím!‘

Kráčel dál, udiven tím, jak jsou jeho myšlenky náhle roztěkané. Neustále dokola se ptal:

‚Proč jsem tak rozcitlivělý? Co se to se mnou děje? Osvětlil mě snad nějaký paprsek podobný tomu, který na mě před chvílí spadl ze slunce?… Paprsek! Může snad ona být takovým paprskem? Je stejně zářivá, ale jestlipak i stejně horká?‘

Ironicky se zasmál.

‚Možná byla, ale vychladla, protože se vyčerpala ohříváním kohosi jiného.‘

Před jeho vnitřním zrakem se mihla postava Štěpy a hned poté i Pratnického. Pokrčil rameny a se smíchem pronesl téměř hlasitě:

„Jsem to ale hlupák! Jakýpak paprsek? Jestliže pochází ze slunce, pak se jím klidně mohu ohřát. Proč se tím jenom zabývám stále dokola?“

Podíval se na jezero.

‚Vezměme třeba tyhle racky,‘ pomyslel si. ‚Plavou si v té záplavě jasu a naberou na svá křídla tolik duhy, kolik jen dokážou. Ano, ti mají rozum. Ani člověk by neměl pominout žádný paprsek. Má si umět z každé duhy vzít cokoli bez jakéhokoli ohledu. V tom přece spočívá umění žít. Dumáním o kdečem a pitváním podrobností jenom zbytečně ztrácí čas a nakonec se k výsledku vůbec nedobere, protože předmět zájmu mezitím zevšední a přestane být zajímavým.‘

‚Mám pravdu, nebo ne?‘ uvažoval.

‚Zkrátka chci, aby to byla pravda. Mohu si to dovolit.‘

Na cestě za jezerem, lemované hradbou obilí, uviděl rychle se pohybující koňské hlavy a hřbety, pak vrch žlutého amerického kočárku. Seděly v něm dvě tmavé postavy a zřetelně se rýsovaly na pozadí zlatého pšeničného lánu.

Valdemar se chvíli díval a nakonec vybuchl smíchy.

„Podívejme se! Tamhle jede, můj zářící paprsek!“ zvolal zvesela a vrátil se do zámku.

Večeře proběhla v mrtvolném tichu. Pan Matěj byl netečný, Valdemar chladný. Pratnicki byl neklidný. Nečekal, že by se zde dnes mohl setkat s majorátním pánem. Ocitl se ve dvojím ohni, když se navíc dozvěděl, že dámy odjely. V přítomnosti paní Elzonowské a Lucie se cítil mnohem uvolněnější. Jen co vešel do jídelny a všiml si škrobenosti obou pánů, rozhodl se, že se bude tvářit jako by nic. Zvesela vyprávěl o své návštěvě skladu hospodářských strojů a vtipně líčil firmu i muže, s nimiž jednal. Brzy si však všiml, že jeho vyprávění zanechává oba Michorowské chladnými, a obrátil svoji pozornost k panu Xaverovi. Tlumeným hlasem se starého správce zeptal:

„Vrátí se dámy ještě dnes?“

„Tuším, že ne,“ odpověděl pan Xaver. „Jely do Obronného. Pokaždé tam zůstávají na noc.“

„To je škoda!“

„Proč? Nemusí vás to přece nijak zajímat.“

„Naopak, zajímá mě to velmi naléhavě.“

„To jsem zvědavý, proč,“ prohodil pan Xaver a šibalsky se na praktikanta zahleděl. Edmund vycítil ve správcově hlase nádech jemné ironie a podivil se. Co to s ním dnes je?

„Tak proč vás to zajímá?“ opakoval pan Xaver. Stařík se příjemně najedl a nyní byl ve výborné náladě.

Pratnicki zavrtěl hlavou.

„To nemohu nikomu prozradit.“

„Ale, ale! Proč ne? O kterou dámu tady jde, smím-li se ptát?“

„Zajímá mě pouze můj ideál,“ odvětil Pratnicki se záhadným úsměvem.

„Bylo by příliš dotěrné ptát se, jakého rázu je ten zájem?“

„Jste až moc zvědavý! No, dejme tomu, že bych dotyčné rád řekl o svojí touze uvidět ruměnec na její tvářičce.“

Valdemarovi jeho slova neunikla. Rozzuřil se a chtěl vstát a okamžitě vyhodit Pratnického ze dveří. Ale snad díky prosebnému pohledu pana Matěje se ovládl.

„Jste si tím ruměncem tolik jistý?“ podotkl pan Xaver. „A co kdyby se vám nepodařilo jej vyvolat?“

„Pochybujete o tom? Děvčata jsou vždycky lačná po sladkých slůvkách a ruměnec pak přijde jako na povel. Obzvláště Štěpa je náchylná k zardívání. Já už ji znám…“

V té chvíli si Edmund uvědomil, že zašel příliš daleko, a zmlkl.

Jenže majorátní pán už se nedokázal ovládat. Rozdrtil v prstech doutník, jehož kousky zasypaly ubrus, a prudce povstal. Pokynul panu Matějovi a odešel z jídelny.

Starý Michorowski popřál oběma pánům dobrou noc, ještě něco prohodil a rovněž odešel. Pratnicki, celý nesvůj, ztratil náladu a starý správce, který mu podával ruku, si říkal:

„Jen jestli jsi to, hochu, nepřehnal.“

Valdemar rázoval po pokoji v usilovné snaze se uklidnit. O hodinu později nařídil Jacintovi, aby k němu Edmunda zavolal.

Majorátní pán nyní seděl za svým stolem a tvář měl už klidnou a lhostejnou, takže praktikant, který v jeho rysech nepostřehl žádnou nespokojenost, se začal chovat opět nenuceně.

„Čím vám mohu posloužit?“ zeptal se a svižným krokem přistoupil k psacímu stolu.

Valdemar mu gestem ukázal na židli.

„Sedněte si prosím. Rád bych si s vámi promluvil.“

Mladý muž se zarazil a pak mlčky usedl.

„Tak tedy,“ pronesl Valdemar, „chci vás obeznámit se svým úmyslem, který jsem před časem pojal a který se týká vás.“

„Mne?“

„Ano. Chci vám navrhnout, abyste se trvale přestěhoval do Glembowic. Předpokládám, že vám na místě pobytu nezáleží, a tam budete mít dokonce větší pole působnosti.“

Valdemar hovořil přirozeným a zdvořilým hlasem, ale přitom s ledovým chladem. Do Pratnického jako by najednou hrom uhodil. Nadál by se čehokoli, jen ne přestěhování do Glembowic. Vůbec netušil, co si o tom má myslet.

Bezděčně vyhrkl:

„Proč, majorátní pane… proč tak najednou? Nejsem na to připraven.“

„To je přece maličkost. Je to jen pár mil cesty a stěhování nebude nijak velké.“

Edmund se znovu pokusil protestovat.

„Nejste snad s mojí hospodářskou činností ve Slodkowicích spokojený?“ zeptal se tak poníženě, až to ve Valdemarovi vyvolalo odpor.

„Hospodářskou? To ne. Jenže vy se tak nějak obecně hodíte spíše do Glembowic.“

„Že se spíše hodím?… Proč? Z jakých důvodů?“

Michorowski pomalu ztrácel trpělivost.

„Důvody jsou všelijaké,“ pronesl a přitom sklepával do popelníčku popel z doutníku.

Pratnicki pochopil. Nechtějí ho tady. Ale z jakého důvodu? Chtěl se to dozvědět stůj co stůj.

Po krátkém mlčení se tedy opět ozval:

„Majorátní pane, jestliže vás rozzlobila moje dnešní vyjížďka, snažně vás prosím za prominutí. Ano, udělal jsem chybu.“

Valdemar zvedl hlavu.

„Vytkl jsem vám snad něco, že mě prosíte za prominutí?“ zeptal se. „Správně jste se nezachoval, ale to není až tolik důležité.“

„Nevěděl jsem totiž, že paní baronka chtěla dnes někam jet,“ omlouval se Pratnicki.

Majorátní pán se otráveně ušklíbl. Nesnášel vykrucování.

„No, to jste věděl. Sám jste přece pro tetu určil hnědé čtyřspřeží. Ale jak říkám, to není podstatné. Zejména jde o to, že se nehodíte do zdejšího prostředí, chápete? Není to pro vás vhodné místo, protože se zde chováte příliš suverénně, což je v rozporu s jistým žebříčkem našich hodnot.“

V té chvíli Edmund konečně prohlédl. Jeho plány byly odhaleny a on teď dostává pokyn, aby odtud zmizel. Návrh, aby se přesunul do Glembowic, je pouze jemnou formou faktického vyhazovu.

Jeho záměry byly takto razantně přeškrtnuty rukou majorátního pána, aniž by dostal šanci cokoli napravit, a on byl ze své prohry naprosto zdrcený. Podíval se na Valdemara.

Ten v poklidu pokuřoval a přitom se díval na mramorový kalamář s výrazem ‚co tady ještě pohledáváš? Už jsem řekl vše, co jsem chtěl říci.‘.

Edmund pochopil, že by měl zmizet, ale ještě váhal a nebyl si jist, zda jde opravdu o propuštění, nebo jen přestěhování. Jeho nejistota Valdemara rozčilovala. Nevrle vstal a podal mu ruku.

„Všechno jsme už probrali. Dobrou noc!“

Praktikant se zvedl ze židle a s hranou nenuceností prohodil:

„Budu se snažit vám vyhovět, majorátní pane!“

„Děkuji. Bude to pro obě strany výhodnější.“

Jeden druhému se poklonili a Pratnicki vyšel se vztyčenou hlavou. Za dveřmi ji však zdrceně svěsil.

„Ksakru! Dostal jsem vyhazov,“ bručel rozezleně. „Protože tohle vyhazov byl, i když soukromý. Žádné formální propuštění. A jak to udělal delikátně a s noblesou. No ovšem, aristokrat!“ dodal jízlivě.

V předsíni mu lokaj podával jeho svrchník, ale Edmund jej rozezleně odstrčil.

„Táhni k čertu!“

„No, no,“ zvolal sluha a zavřel za ním dveře.

Valdemar vstoupil do ložnice pana Matěje. Stařeček si v posteli četl časopisy, ale jen co spatřil vnuka, odsunul lampičku stranou.

„Kde jsi tak dlouho byl?“

„Měl jsem rozhovor s Pratnickým. Je to hotovo,“ odpověděl Valdemar a usedl vedle postele.

„Propustils ho?“

„De facto ano. Navrhl jsem mu přestěhování do Glembowic.“

„A přistoupil na to?“

„To by nebylo žádoucí, ale myslím, že pochopil, co je třeba udělat.“

„Řekni mi pravdu. Důvodem byl dnešní rozhovor při večeři? Je to tak?“

„Jen to urychlil.“

„A proč byl důvodem?“

„To se ptáš právě ty, dědečku? Nikdy jsem ty jeho vtípky nesnášel. Obzvlášť takovéto…“

Vstal a začal přecházet po pokoji.

Pan Matěj mlčel. Paprsky světla z lampy, dopadající na něj zešikma, osvětlovaly jeho bílé vlasy a hluboké vrásky na jeho tváři. Čelo měl stažené a oči přimhouřené a na seschlých ústech se objevil bolestný výraz. Seděl dlouho a zadumaně, záda sehnutá, jako by ho tížilo nějaké obrovské břemeno.

Na koberci se velice ostře odrážela jeho stařecká postava. Doléhaly na ni neradostné vzpomínky z dávné minulosti a pod jejich tíhou starý muž skláněl svou hlavu stále níže. Náhle pozvedl zachmuřené čelo, podíval se na vnuka a důrazně promluvil:

„Valdemare, hovoř otevřeně. Tobě jde hlavně o ni, že?“

Z hloubi temného pokoje se ozval hluboký, tlumený a hezky modulovaný zvuk:

„Ano!“

„Bože, zachovej mi svoje milosrdenství!“ zašeptal stařec chvějícími se rty. Přikryl si oči rukama, začal se tiše modlit a úpěnlivě opakoval:

„Netrestej ho za mé viny, Pane! Pane, odpusť mi! Přestaň se mstít.“

15

Rozloučení s dámami proběhlo velmi pompézně. Pratnicki se náramně nafukoval, což se Lucie velmi dotklo. Pani Idalie mu s blahosklonností velké dámy řekla několik slov, jež měla budit zdání srdečnosti, ale zněla poněkud falešně. Pan Matěj mu s laskavým úsměvem popřál hodně štěstí. Valdemar se s ním rozloučil nenuceně, pan Xaver lhostejně. Nikdo nedal najevo, že by jeho odjezdu litoval.

Paní Elzonowská Lucii a Štěpě řekla, že důvodem Edmundova odjezdu je změna jeho vlastních plánů.

Lucie proplakala celou noc a den a při loučení měla zarudlé oči. Edmund se na ni díval s triumfálním úsměvem. Pohled na uplakané dívčiny oči jej ani trochu nedojímal. Za hranou veselostí však skrýval vztek, že mu unikla tak skvělá partie.

Lucie si byla jista, že se s ní bude chtít setkat někde o samotě a říci jí něco na rozloučenou. Vybavila si potají přečtené romány a milostné schůzky, jež se v nich popisovaly, lístečky a přísahy. Myslela si, že mezi nimi to bude stejné. Možná si spolu budou dopisovat. Nebylo by to sice vůbec jednoduché, ale tím lépe. Toužila po setkání s ním a několikrát se vydala do parku v přesvědčení, že tam na ni někde čeká. Její chování neuniklo Štěpině pozornosti. Na hlasitě plačící Lucii narazila na lavičce ve stínu. Přisedla si k ní a přivinula ji k sobě. V té chvíli se dívka přiznala, že vyšla ven, aby se s Edmundem setkala, a nyní ho oplakává jako nebožtíka.

„Proč nebožtíka?“ zeptala se učitelka. „Copak jsi s ním nemluvila?“

Lucie s pláčem odpověděla:

„Chtěla jsem s ním mluvit. Myslela jsem, že i on to chce. Procházel touhle alejí, viděl, že jsem blízko. Zavolala jsem na něj: ‚pane Edmunde!‘, ale on se jen zastavil a zeptal se: ‚Čím mohu sloužit?‘, ale tak nějak studeně a s takovým podivným škrobeným úsměvem. Potom se uklonil a odešel. On mě nemiluje! Pro mě jako by umřel!“

Štěpě se jen s velkými obtížemi podařilo ji uklidnit.

Edmundovo rozloučení se Štěpou a Lucií se odehrálo za přítomnosti všech. Valdemar, který předpokládal, že by se Pratnicki mohl v okamžiku loučení pokusit Štěpu urazit, stál po jejím boku.

Edmund měl opravdu v úmyslu popřát Štěpě ironickým tónem úspěch, protože si byl jist, že se jí tím dotkne, ale přítomnost majorátního pána mu v tom zabránila. Štěpě i Lucii pak podal ruku se stejnou lhostejností. Ani na jedné straně nepadlo jediné slůvko. Luciina ruka se v jeho dlani lehce zachvěla, ale on si toho ani nevšiml.

Vyšel před zámek jako vítěz a s tváří hrdiny nasedl do kočáru. K němu ho doprovodili Jacint a komorník, oba spokojeni, že neoblíbený praktikant odjíždí. Když kočár vyrazil, Lucie, stojící v okně, se hlasitě rozplakala. To velice udivilo baronku, která u dcery tak mohutné city k člověku z jiných kruhů rozhodně nečekala.

Odjezd Pratnického nastolil v zámku mnohem příjemnější atmosféru. Štěpa si oddechla a jen baronka se začala poněkud nudit. Ale Luciina lítost a její slzy ji utvrdily v přesvědčení, že praktikantův odjezd byl skutečně nezbytný.

Kterýsi den, když byl majorátní pán ve Slodkowicích, přijela na koni slečna Rita Szeligová a půl hodiny nato se objevil hrabě Trestka. Jen co Rita svého pronásledovatele spatřila, ušklíbla se a rozzlobeně řekla Valdemarovi:

„To je ohromné. Jako kdyby byl můj ochránce.“

Majorátní pán jen nedbale pokrčil rameny a příliš ji nevnímal.

Jen co Trestka slečnu Ritu spatřil, předstíral překvapení tak dovedně, až mu spadl z nosu skřipec.

„Vy jste zde, slečno?“ zvolal. „To je ale šťastná náhoda!“

„Skutečně? Jak vidím, máte talent k intrikaření.“

„Proč?“

„Přece jste dobře věděl, že dnes budu ve Slodkowicích, jelikož jste se to dověděl v Obronném. Proč se přetvařujete, prosím vás?“

„Nic jsem nevěděl, jako že je Bůh nade mnou! Myslíte si snad, že jsem přijel schválně k vůli vám, slečno?“

„Zdá se mi.“

„To je neslýchané!“ durdil se Trestka. Nervózním pohybem si narovnal skřipec a ve snaze být duchaplný se zvesela podíval na Štěpu a prohodil:

„Mýlíte se, slečno! Do Slodkowic jsem přijel nejen kvůli vám, ale také…“

„Nemusíte se hájit,“ ujistil jej Valdemar. „My tomu rozumíme. Jestliže je slečna Rita u nás, spěcháte sem hlavně kvůli ní.“

„Ale to jsem nechtěl říci,“ namítl Trestka.

„Ale my jsme tomu tak rozuměli, pane.“

Trestka se zahryzl do rtů a zmlkl. Slečna Rita se po očku podívala na Štěpu a pak přistoupila k Valdemarovi.

„Děkuji vám,“ zašeptala s úsměvem.

„Za co mi děkujete, slečno?“ zeptal se majorátní pán podrážděně.

„Za to, že jste gentleman.“

„Bohužel jím být musím, když se chci zastat druhého.“

„Vždyť v tom právě spočívají vaše zásluhy.“

Po svačině kdosi navrhl, aby se prošli parkem. Slečna Rita vzala Štěpu pod paží a vyrazila s ní napřed, pánové kráčeli za nimi. Lucie bloudila cestičkami sama, sklíčená a zamyšlená.

Po pár úvodních zdvořilostních formalitách se slečna Rita zeptala:

„Jak se vám líbí mladý Michorowski?“

„Je… velice sympatický.“

Slečna Rita nadskočila.

„Pouze sympatický? Myslela jsem, že ho dokážete ohodnotit lépe. Já ho přímo zbožňuji. Když ho například srovnáte s Trestkou…“

„Ty dva ani není možné srovnávat.“

„Protože by při tom srovnání Trestka naprosto propadl. Ano, slečno, souhlasím. Tihle dva lidé nemají vůbec nic společného, s výjimkou stejného věku. Majorátní pán je ve světě neobyčejně úspěšný. A ženy po něm doslova šílí. Jenže on je hrozně vybíravý. I já patřím k jeho ctitelkám, ale ani mé city nejsou pochopitelně opětovány.“

Štěpa se na ni s úsměvem podívala. Vzpomněla si na první příjezd slečny Rity a na její slova, která řekla před zámeckým vjezdem Valdemarovi.

Slečna Rita pokračovala:

„Nemám důvod cokoli skrývat. O tom, že majorátního pána miluji, vědí všichni. Počínajíc mojí tetou kněžnou a Valdemarem konče. Ale neoddávám se marným snům. Dávno jsem od nich upustila a vlastně jsem je možná ani nikdy neměla. Ta, kterou si nakonec vybere, se mi nebude v ničem podobat. On je velice vybíravý a ženy jako já mohou nanejvýš vzbudit obdiv u někoho, jako je Trestka. Tomu se zkrátka říká životní smůla. Zajímám se o pana Valdemara a o mě se zase zajímá tohle hrabátko. Není to přímo pomsta osudu? Protože pokud se líbím takovému Trestkovi, zřejmě větší cenu než on nemám. A tím pádem jsme si oba rovni. No ne?“

„Ale kdepak!“ zvolala Štěpa. „Pan Trestka ani není hoden toho, aby k vám zvedl oči.“

Její slova z ní vytryskla tak spontánně, až se na ni Rita na chvíli zahleděla se zjevnými sympatiemi.

„Máte dobrý vkus! Sama vím, že mám větší hodnotu než on, ale ne zas takovou, jak si myslíte. A také jste svůj dobrý vkus prokázala tím, že jste odmítla Pratnického. Tenhle nezajímavý tvor vás rozhodně nebyl hoden.“

Štěpa se cítila trapně, ale přesto namítla:

„Nemáte pravdu, slečno, neodmítla jsem ho. Stalo se tak jenom díky šťastné náhodě.“

„Ale podnět k tomu jste dala vy, ne?“

„Ne, udělal to můj otec.“

„Který ho určitě znal lépe?“

„Nepochybně.“

„Ať je to jakkoli, tím, že toho pána ze Slodkowic odstranil, se vám majorátní pán určitě velice zavděčil. Víte přece, slečno, jaký byl hlavní důvod odjezdu Pratnického? Je vám to jasné?“

„Ovšem. Hlavním důvodem byla Lucie a to, že se jí Pratnicki dvořil,“ odpověděla Štěpa.

Rty slečny Rity se zavlnily v úsměvu.

„To se sice říká. Což ovšem znamená, že nevíte vůbec nic, slečno! Pratnického odstranili výhradně kvůli vám.“

„Kvůli mně?“

„Ano, přesně tak. Urážel vás, což zlobilo majorátního pána a zneklidňovalo pana Matěje. Nemohli to už dál snášet. Jediná Idalka to ochotně přehlížela, ale kdo ji zná, zkrátka ví, že se jinak chovat neumí. Ta žena má tělo a kosti, ale nejsem si jistá, jestli má také nějakou krev. Leda tak modrou, až vodnatou. Ke konci sice byla náramně dotčená záměry toho pána, ale předtím se s ním skvěle bavila. Vypudil ho odtud zejména pan Valdemar. Ujišťuji vás, že v obou Michorowských máte velké, ba výjimečné přátele.“

Důraz na slovo „výjimečné“ Štěpu znepokojil. Opáčila tedy živě:

„Jsem vám velice vděčna, slečno, ale doufám, že i paní Elzonowská je mi snad trochu nakloněna?“

„Má vás velice ráda. A Lucie, ta je do vás zamilovaná.“

„Je to moc hodné děvče. Chudinka! Trochu je na mě kvůli odjezdu Pratnického roztrpčená. Má podezření, že jsem o tom s panem Matějem mluvila.“

„Ale to je dětinské!“ zvolala slečna Rita. „Rychle vzplanula, a rychle zase vychladne.“

„Kéž by Bůh dal! Neustále mě to trápí.“

Blížily se ke skleníku. Starý zahradník zaléval květiny v květináčích a přitom mu pomáhal hlouček pomocníků. Slunce zapadlo za stromy v parku a jako ohnivá koule se spouštělo stále níž. Růžová záře osvětlovala květy a leskla se na okenních tabulích skleníků.

Štěpánka začala Ritě ukazovat své oblíbené květiny a každou z nich pojmenovala. Byla plná elánu, usmívala se a s vervou zvedala těžké květináče, aby si mohla přivonět ke květům. Slečna Rita, oblečená v dlouhých jezdeckých šatech, se na ni pozorně dívala, opřená o rám skleníkového okna. Užasla nad tím, že zahradník pohlíží na Štěpu jako na obrázek. Tenhle starý muž, který byl ve Slodkowicích zaměstnaný snad od nepaměti, se neustále mračil a většinou vůbec nemluvil nebo na všechny jen bručel. Jenom Valdemara měl ve velké lásce. A jak vidno, nyní si jej dokázala získat i Štěpa.

Slečna Rita o ní začala přemýšlet.

‚Dá se přirovnat k těmto skleníkovým květům? Kdeže. Ona je divoký květ plný života, hýčkaný sluncem, a nikoliv umělým teplem. Je květ půvabný, s jemnou a svěží vůní a vůbec se nepodobá těm v květináčích, které jsou pevně přivázány k tyčkám. My jsme takovou alegorií těch květů,‘ říkala si Rita, ‚jsme zasazeni do svých rámců, do společenských kruhů, stejně jako ony do květináčů. Jsme připoutáni ke svým předsudkům, jako jsou ony připoutány k oněm tyčkám.‘

„Nad čím jste se tak zadumala, slečno?“ zeptala se Štěpa.

„Přemýšlím, jak velice se lišíte od těch rostlin zasazených v květináčích. Připomínáte spíše stepi porostlé květy, bujné, nezkrotné, ale plné poezie a teskné hudby…“

Štěpa se zasmála.

„Takové přirovnání je pro mne až příliš lichotivé. Ale hezké,“ odpověděla.

„Autorkou toho přirovnání nejsem já, nýbrž majorátní pán. Když jsem vás ještě skoro neznala, pan Valdemar mi vás vylíčil přesně tímhle způsobem… A vida, máme je tady!“

Dostavili se pánové. Trestka se na Štěpu díval povýšeným pohledem a Valdemar kráčel pohroužen do svých myšlenek. Rita jej oslovila:

„Pamatujete si, jak jste kdysi slečnu Štěpánku přirovnal ke kvetoucí stepi? Dnes vám musím dát plně za pravdu.“

Michorowski pohlédl na slečnu Ritu, pak na Štěpu a zeptal se:

„Proč jste si na to vzpomněla právě dnes?“

„Protože mi slečna Štěpánka mezi těmito květinami připomíná louku více než kdy jindy.“

„Ne, ne, jedině stepi,“ opáčil Valdemar. „Bujné, rozlehlé ukrajinské stepi. Louka je příliš omezená. Slečna má v sobě něco daleko vzletnějšího.“

Při svých slovech doširoka máchl rukou.

Štěpa se znovu zasmála.

„Páni, těch poklon je už příliš.“

„Říkáte to jen proto, slečno, že byste ráda slyšela ještě další,“ pronesl Valdemar škádlivě a vstoupil do skleníku. Jen co se vzdálil, Trestka si dvěma prsty narovnal skřipec a s výrazem znalce zvolal:

„Mě napadl jiný příměr. Slečna Rita je jako socha Pallas Athény. Až na to, že vám, slečno, chybí štít, přilba a kopí. To všechno ovšem máte v mravním slova smyslu,“ pravil s tajuplným úsměvem.

„To mě velice těší. Takže já vás tím mravním kopím poraním, mravním štítem se vám ubráním a… co že to mám ještě mravního? Ale co, to stačí. Teď byste mohl k nějaké bohyni přirovnat i slečnu Štěpánku.“

„Slečna Štěpánka je jako Venuše, která právě vystoupila z mořské pěny.“

„A vy jako satyr, kterému nechybí zlomyslnost,“ odpověděla Štěpa.

„Výborně! A ani rohy, to ještě dodejte, slečno,“ zvolala se smíchem slečna Rita. „Jste nemožný, pane Trestko! Už je mi jasné, že vás nikdy nenaučím dobrému vkusu. Jak mě můžete přirovnávat k té staré ošklivé Pallas Athéně? Doufala jsem, že se stanu Dianou. A slečně Štěpě by slušelo přirovnání k Hébé, bohyni mládí, nebo k Psýché. V tom případě vy byste se mohl stát aspoň Hermem.“

„Za tuhle čest vám opravdu děkuji, slečno.“

„Nelíbí se vám? To je pak těžké. Na Dia vám chybí patřičné vlastnosti… Ale kam se nám to ztratil majorátní pán?“

„Hovoří se zahradníkem.“

„Tady jsem!“ zvolal Michorowski. „Hned budu dámám opět k službám.“

Za chvíli se všichni vraceli do zámku.

Tentokrát šli vepředu slečna Rita s Trestkou a Štěpa se ubírala vedle Valdemara.

Procházeli úzkou uličkou osázenou z obou stran slézy.

Vysoké kvetoucí keře vytvářely pestrobarevnou stěnu a z plochých květů se linula medová vůně, která se mísila s vůní rozkvetlých lip a teplým větříkem od jezera.

Kolem stvolů a širokých okvětních lístků vířily roje komárů a drobných mušek.

Panovalo zádumčivé ticho smíšené se steskem, který jako by sem připlouval spolu s šuměním mohutných modřínů a šploucháním vln jezera, narážejících na břeh.

Valdemar i jeho společnice mlčeli, on v zamyšlení, ona ve veselé náladě. Nakonec promluvila jako první:

„Proč jste dnes tak bez humoru?“

Podíval se na ni pronikavým pohledem.

„Jsem podrážděný, což se poslední dobou stává častěji. Navíc mě rozčiluje Trestka.“

Štěpa si domyslela, že jej rozčiluje tím, jak neustále nadbíhá Ritě. Vybavila si Ritina slova o tom, že je beznadějně zamilovaná do Valdemara. Jenže kdoví, zda opravdu beznadějně?

Pocítila lehké bodnutí u srdce. Na chvíli zaváhala a pak řekla:

„Záleží přece jen na vás, aby vás hrabě Trestka přestal rozčilovat.“

„Na mně? No ovšem. Trochu ty jeho obhroublé vtípky mírním, ale ne vždycky se to obejde bez trapnosti. Trestka je v první řadě nevychovaný člověk, anebo si na něj jen hraje v domnění, že mu to sluší. Navíc je nemožný cynik.“

Štěpa tak docela nepochopila, co svými slovy Valdemar míní, a odpověděla v duchu svých předchozích úvah:

„Slečna Rita se k němu chová dost přezíravě. Divím se, že on, jinak celkem chytrý člověk, to nevnímá.“

„Slečna Rita má někoho, s kým se může hašteřit o koních, a to ji baví,“ odtušil bez zájmu.

„Myslím, že ji to spíš nudí,“ podotkla Štěpa.

Valdemar se zastavil.

„Slečno Štěpánko, to si opravdu nemůžeme najít nějaký zajímavější předmět hovoru? Trestka, slečna Rita a jejich vzájemné city, to je přece tak nudné téma!“

„Promiňte,“ vyslovila Štěpa chladně. „Nenapadlo mě, že vám bude hovor na tohle téma nepříjemný. Ale začal jste o tom sám.“

„Mluvil jsem o Trestkovi, ne o slečně Ritě.“

„Ale co jste říkal, se týkalo jí.“

„Vůbec ne!“ zvolal se zvednutým obočím a zavrtěl hlavou. Pohlédl do Štěpiných očí, v nichž se blýskala zlost, usmál se a řekl:

„Vidím, že si vůbec nerozumíme, slečno.“

„Nejspíš. Ostatně jako vždycky,“ odpověděla podrážděně.

„Co jste myslela svými narážkami na slečnu Ritu? Prosím, řekněte mi to.“

„Promiňte, ale toho, co jsem řekla, lituji natolik, že to nechci opakovat. Uznávám, že jsem se chovala nešetrně.“

Pozorně se na ni zadíval.

„Už chápu!… No to je skvělé! Nezbývá mi než vám gratulovat k pozorovacímu talentu. Tak vy jste si myslela, že mě Trestka rozčiluje proto, že se zaobírá slečnou Ritou? Jak jste si mohla byť jen na chvíli myslet něco takového?“

Štěpa rázovala rychle a přitom se zlobila jak na sebe, tak i na něj. V ruce škubala plochý květ slézu a mlčela.

Valdemar na ni rozhořčeně hleděl a když se nedočkal odpovědi, pokrčil rameny a zvolal:

„Někdy mě tak rozčilujete, že nedokážu mluvit klidně. Proč neodpovídáte, slečno Štěpánko?“

„Nechci vás rozčílit ještě víc. Ostatně, už k tomu nemám co dodat.“

„To je nejjednodušší,“ vybuchl. „S vámi se zkrátka nedá mluvit!“

„Tak se neobtěžujte.“

Zachmuřil obočí a rty se mu zachvěly zlostí.

„Jste úžasně laskavá!“ prohodil ironicky.

„Musím být, abych se vyrovnala vaší laskavosti.“

„Ta moje je jiná.“

„Ano, pichlavější.“

„Kdepak, slečno, jen zkrátka jiná.“

Zůstali stát mezi sloupy verandy.

„Ale ale? Vy dva se už zase hádáte?“ prohodila Rita, když si všimla Štěpiny silně zardělé tváře a Valdemarova rozhořčení.

„Ale kdepak! Jenom slečně Štěpánce zdůrazňuji, že žena by měla být vnímavá a správně chápat, co se kolem ní děje.“

„Žena má být především rajcovní,“ dumal Trestka.

„Jako třeba já, že?“ zasmála se Rita nepřirozeně.

Trestka začal zeširoka rozebírat ženskou tématiku. Valdemar se úkosem zahleděl na Štěpu a napadlo jej: ‚Kdepak, ani tohle jí nechybí.‘

V té chvíli jej oslovila slečna Rita:

„Kdy nás vezmete do Glembowic? Slíbil jste to už dávno.“

„Přesný termín vám určovat nebudu, to záleží na dámách. Glembowické brány jsou připraveny uvítat vás kdykoli.“

„Tak o tom dnes uděláme rozhodující poradu s vaším dědečkem a s Idalkou. Pojďme na to!“

Slečna Rita s Trestkou vyrazili jako první. Když do dveří vstupovala Štěpa, promluvil Valdemar, který šel za ní, tlumeným hlasem:

„Jsem velice rád, slečno, že uvidíte Glembowice. Rád bych, abyste přijela zejména vy. Všichni kromě vás už mé sídlo znají.“

„Děkuji,“ odtušila lhostejně.

„Zlobíte se na mě?“ zeptal se a zastoupil jí cestu.

Zvedla k němu oči.

„Majorátní pane, prosím, nechte mě projít!“

„Neuhnu, dokud mi neodpovíte. Zlobíte se na mě?“

„Ne.“***3***

„O tom si dovoluji pochybovat. Nejspíš jsem se vás dotkl, jenže jsem byl rozzlobený. Teď se za to omlouvám. Nepodáte mi ruku na usmířenou, slečno?“

Slečna Rudecká mu spěšně podala ruku a on ji se skloněnou hlavou pevně stiskl.

Nevšimli si Rity, která stála na schodech, ale ona je viděla velmi dobře.

Neklidně sebou trhla a nepřirozeným hlasem zvolala:

„Když byl tedy uzavřen mír, prosím k večeři. Idalka už čeká.“

Valdemar a Štěpa vystoupili na schody mlčky. Rita mluvila afektovaným tónem a zdůrazňovala každé slovo:

„Nesmíme se tak dlouho procházet parkem. Teď jsou příliš opojné večery… Zejména ta slézová ulička.“

„Copak? Hrabě Trestka se vám vyznal ze svých citů?“ zeptal se Valdemar drsně.

Rita zbledla.

„Ne, ale dost možná se mu já vyznám ze svých,“ odvětila rychle a chvátala napřed, až za ní šustilo hedvábí.

Štěpánce se prudce rozbušila krev ve skráních.

16

Nastaly žně. Lány žita a pšenice sklánějí své těžké hlavy. Šustivý zvuk slámy je znamením, že zrno je již zralé. Šustot se nese poli jako předzvěst konce… Svět vypadá nádherně. Průsvitná modř, sluneční zlato a teplý větřík vytvářejí dohromady malebný a uchvacující celek.

Je léto! Léto po všech stránkách a v plné kráse, horké a pálící zpocená čela mužů skloněných ke své práci. V obilí pokřikují křepelky, na lukách hlučí chřástalové, ozývají se žáby a k tomu se svým mohutným sborem přidává drobné ptactvo.

Nad plochami zralého obilí se od rána rozléhá hluk a povyk. Posečené lány se ježí krátkými strništi. Jejich dřívější dlouhé vlasy jsou svázány do snopů a nyní stojí v kupkách jako řada náhrobků. Obilí, které ještě nebylo posečeno, sklání hlavy a smutně dumá nad osudem, který je čeká. Jeho šepot doprovázený ptačím sborem zní jako modlitba. Udivené křepelky vystrkují hlavičky do uprázdněného prostranství a znovu polekaně couvají do hustého lesa žluté a jemně šumící slámy. Jakmile se slunce vyhoupne na blankytné nebe, náhle jako by příroda umlkla. Šum i ptačí trylky přehluší jiné a mnohem silnější zvuky. Na lány se sunou hrozivé stroje, jež jsou zdaleka slyšitelné. Příchod těch oblud tažených koňmi ohlašuje jejich hukot a rachot. Stroje se noří do lánů a zahajují své zkázonosné dílo. Rachot nemá konce a železné čelisti nemilosrdně vraždí štíhlou pšenici i statné žito. Otáčejí se velká křídla a s rozmachem odhazují své oběti stranou v hotových snopech. Ostré zuby vraždí, křídla pak mrtvoly odklízejí a jejich činnost neustává.

Jiné příšery vážou požatá stébla do velkých snopů a přitom je vyhazují nahoru jako míče. Vyděšení ptáci odmítají těmto jatkám přihlížet a odlétají do lesa, také křepelky prchají co možná nejdál. Nad místem zkázy svítí zlatavé slunce, lhostejné k veškerému dění. Zůstávají zde jen lidé, kteří pracují zvesela a přitom si zpívají. Nejsou si ani trochu vědomi pohromy, kterou způsobují.

Odpoledne, ve chvíli, kdy se již slunce vydalo k západu, jela po cestě mezi pšeničnými poli, na nichž se činily žací stroje a samovazačky, malá skupinka jezdců. V jedné linii za sebou jeli ostrým klusem dvě dámy v jezdeckých šatech a dva pánové. Slečna Rita, jedoucí na statném plnokrevníkovi, se v černých jezdeckých šatech a s malým cylindrem tvářila triumfálně. Vedle ní sebou vrtěl Trestka s anglickou čapkou na hlavě. Druhý pár tvořil Valdemar se Štěpou. On měl na sobě elegantní oblek a vysoké černé holínky s ostruhami, jaké nosili vojáci za dob Napoleona, a seděl na čistokrevném arabském hřebci jako přibitý, až téměř připomínal sochu. Na první pohled bylo zřejmé, že je zde dominantní. Štěpa ve svých modrých anglických šatech a malém kloboučku jela na Valdemarově koni, černé arabské klisně Erato, směle, ale zároveň půvabně.

Majorátní pán jí jel poblíž a sledoval každý její pohyb. Často klisnu sám zastavoval a dával Štěpě nejrůznější rady.

„Ale vy jste už určitě na koni jezdila, že?“ ptal se jí. „Nevypadá to jako vaše premiéra.“

„Ano, trochu jsem to zkoušela, jenže na valachovi a na mužském sedle. Na takto krásném koni sedím prvně.“

„V tom případě jste talentovaná jezdkyně. Tomuhle já rozumím,“ prohodil Trestka.

Štěpa se podívala na Valdemara, jako by se chtěla zeptat:

„A co si o tom myslíš ty? Názor tohoto muže mě nezajímá…“

Majorátní pán jí na chvíli vracel pohled. Dobře porozuměl její němé otázce. Usmál se a přesvědčivě kývl hlavou.

„Vypadám tedy dobře?“ zeptala se Štěpa umíněně.

„Rozkošně!“ řekl s úsměvem.

Štěpinou tváří přelétl její typický ruměnec. Vypadalo to, jako by jí tvář náhle rozkvetla. Prudce švihla klisnu bičíkem.

Erato se s vervou pustila vpřed, jenže náhle se začala plašit. Štěpiny šaty ji dráždily tím, že jí plácaly do očí. Zvedl se oblak prachu. Slečna Rita vykřikla a Trestka za ní volal:

„Slečno, uzdu přitáhnout… pořádně… pořádně!“

Mezitím už ale Valdemar popohnal svého koně do prudkého klusu. Apollon v té chvíli jako by se ani nedotýkal země. Za ním tryskem vyrazili dva štolbové, kteří se dosud drželi vzadu. Rita je však pokynem ruky zastavila.

„Jestli je nedohoní majorátní pán, vám se to určitě nepodaří. Jedině klisnu svým dusotem ještě víc vyděsíte.“

Beztoho se však oba dva s Trestkou i štolbové rozjeli rychleji. Přesto jim Štěpa s Valdemarem brzy zmizeli z dohledu v oblaku prachu. Erato stáhla uši a hnala se s větrem o závod, těsně v jejím závěsu cválal Apollon. Valdemar nespouštěl ze Štěpy oči, ale když viděl, že se pevně drží a nepropadá panice, nevolal na ni v obavě, že by tím poplašil klisnu. Několika mohutnými skoky se dostal vedle Erato, popadl její otěže a silně je přitáhl. Jen co klisna pocítila pevnou ruku, zvolnila běh. Teprve v té chvíli se majorátní pán pustil do Štěpy:

„Že já vás vůbec chválil! To se vám tedy povedlo!“

Štěpa prudce oddechovala, byla bledá a maličko vystrašená, ale přesto se na něj vesele usmála:

„Měl byste mě pochválit. Místo abych spadla, sedím přece v sedle. A vyndala jsem i nohy ze třmenů.“

„Schválně?“

„Ano. Pro jistotu.“

„No tedy, slečno, nečekal bych od začátečnice tolik duchapřítomnosti. Skvěle, skvěle! A já se hnal jako blázen. Při pomyšlení, že byste mohla spadnout, mi vstávaly vlasy hrůzou.“

Štěpa musela konstatovat, že je opravdu bledý a rozrušený. Chtěla mu podat ruku, ale protože je neměl volné, jenom vděčně zašeptala:

„Mockrát vám děkuji… a prosím, omlouvám se za to.“

„Za co se omlouváte?“

„Za vaši námahu.“

„Spíš byste se měla omluvit za to, že jsem se vyděsil jako klouček. A to se mi často nestává.“

„Ostatně, co by se stalo, kdybych spadla? Absolvovala bych jezdecký křest.“

„Vy jste takové velké dítě, slečno…“

Dorazili k nim Rita s Trestkou a štolbové.

„No tedy! Skoro mě kvůli vám ranila mrtvice, slečno!“ volal mladý hrabě. „Hnali jsme se tak, že to byla málem má poslední hodinka. Jestli z toho dostanu infarkt, bude to vaše vina. Tím spíš, že moje pomoc vůbec nebyla zapotřebí, jak se tak dívám.“

„Pane hrabě, celý ten efektní celek jste tím koncem zkazil,“ prohodila Štěpa s hranou vážností.

Slečna Szeligová jí také poblahopřála ke kurážnému chování, ale posléze už všichni zabočili na pole k žencům. Široký pás zlaté pšenice se odevzdaně skláněl před žacími stroji. Souběžně s nimi postupovaly samovazačky, které vyplivovaly hotové snopy, a kousek dál bylo vidět řadu sehnutých děvčat a žen v červených sukních a bílých košilích. Srpy v jejich pažích, dočervena opálených, se jen míhaly. Postupovaly vpřed hbitě, s čely zpocenými, ale s písní na rtech. Styl práce, složité stroje a bohaté lány svědčily o pokrokovém způsobu hospodaření. Hotové snopy, které se svážely do stodol, byly sbírány dlouhými a bytelnými vozy taženými urostlými a dobře krmenými, většinou hnědými koňmi. Vozkové, mohutní muži v bílých plátěných šatech a slaměných kloboucích, byli typickými představiteli zdejšího lidu.

Když se jezdci přiblížili k samovazačkám, přidružil se k nim na koni správce, mladý energický muž. S veselou nenuceností se jim uklonil a majorátní pán ho představil slečnám:

„Pan Ostrožecki, můj pomocník, nebo spíše má pravá ruka.“

„Jen levá, majorátní pane,“ odtušil vesele správce.

Slečny mu s úsměvem pokynuly hlavami.

„Kdepak jsou páni praktikanti?“ zeptal se Valdemar.

„Nechal jsem je poblíž zámku. Se mnou jsou tu dva šafáři z Brzozova a Romnů.“

„A samovazačky nemají poruchy? Strojník je dobrý?“

„Skvělý. Jako ten nejlepší Angličan.“

Na svém koni se k nim přiblížil i Trestka a zeptal se:

„Zajímalo by mě, od koho jste ty samovazačky objednával. Vidím, že mají americký systém, ale firma je varšavská.“

„Jsou tuzemské. Naše práce i železo. Přivezl jsem si montéra z Mac-Cormickovy továrny a pod jeho vedením vyrobila stroje stejné kvality varšavská firma.“

„Ale ten montér nevypadá jako Američan.“

„Narodil se ve Varšavě. V Americe se vyučil.“

Trestka vrtěl hlavou.

„Hm, a fungují dobře? Nestojí každou čtvrthodinu kvůli závadě?“

„Porouchají se jen zřídka. Ostatně, to se stává i u cizích strojů. Lidé se s nimi naučili zacházet. Strojník je také dobrý, takže práce jen odsýpá.“

„To mě tedy překvapuje!“ zavrčel udivený Trestka.

„Kdyby se tak všichni řídili vaším příkladem,“ prohodila Štěpa.

„Pak by všechny cizí firmy zkrachovaly!“ vyhrkl Trestka.

„Buďte klidný,“ opáčil Valdemar. „Nejsme tak rozvinutá země, aby se nás americké firmy musely bát. Ostatně Amerika a Anglie mají pro své stroje ještě pořád dost svých odběratelů, nepočítaje v to export.“

„Já bych strojům vyrobeným u nás nevěřil.“

„Však se jim také zdaleka vyhýbáte,“ řekla slečna Rita.

„Já jim ale věřím,“ pravil Valdemar. „Jen se podívejte. Co je na nich špatného? Pracují skvěle, i vzhledově vypadají stejně jako ty cizí, protože systém je jejich. Kvůli tomu, že vznikly prací našich rukou a z domácího materiálu, snad horší nejsou, ne?“

Zanedlouho se společnost se správcem rozloučila a otočila se na cestu zpět do Slodkowic.

Valdemar řekl Štěpě:

„Tak jste viděla jeden glembowický pilíř, slečno. Nejste unavená? Na první vyjížďku to asi bylo moc dlouhé, co?“

„Ale kdepak! Nejsem taková křehotinka. Klidně bych dojela až do Glembowic.“

„Ne ne, tam pojedeme povozem.“

Minuli řadu žacích strojů a přibližovali se k pestré šňůře ženců se srpy. Mezi nimi náhle nastal jakýsi ruch. Valdemar vytušil, oč se jedná, a usmál se.

V té chvíli přiběhly ženy doprovázené dělníky a v rukou držely obrovský věnec vytvořený ze stočených klasů. Všichni začali místním nářečím vykřikovat srdečné blahopřání a obklopili jezdce ze všech stran.

Valdemar jim rozdal pár zlatých mincí, což vyvolalo velké líbání rukou i nohou majorátního pána. Ten se proti útoku se smíchem bránil. Štěpu ten výjev dojal. Jistě, projevy oněch citů mohly být vyvolány rozdanými penězi, ale přesto se jí zdálo, že srdečnou oddanost těchto prostých lidí majorátnímu pánovi způsobuje ještě něco jiného. Bylo zcela zjevné, že je pro ně, ba i pro správce, jejich milovaným pánem. Také vyšší úředníci a všichni služebníci mu projevovali nevídanou úctu, která překračovala rámec daný jejich povinností vůči zaměstnavateli. Měli před ním sice nesmírný respekt, ale také ho měli rádi.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Malomocná.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.