TÁŇA KUBÁTOVÁ

POČKEJ

AŽ ZA LYON

Edice POHODKY

Praha 2017

© Taťána Kubátová, 2017

Vydalo v roce 2017 nakladatelství Taťána Kubátová,

Janského 2367/97, 155 00 Praha 5,

web: http://www.tkweb.cz,

e-mail: tana@tkweb.cz

jako celkově 44. a 17. elektronickou publikaci v edici POHODKY

3. vydání

Obálku navrhla a zpracovala © Taťána Kubátová,

sazba Taťána Kubátová

redakce Hana Horová

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-87805-53-4 (epub)

ISBN 978-80-87805-54-1 (mobi)

1

Ticho v autě bylo nepřátelské, a nebyla to zdaleka výjimečná situace. Takhle si tedy Pavla svou dovolenou rozhodně nepředstavovala. Zamračila se a posunula si na nose tmavé brýle. Pootevřela okno, ale vzduch, který se začal drát dovnitř, byl ještě horší než ten, který dýchali. Na dálnici Lyon – Marseille byl v to odpoledne hustý provoz.

Krajina byla jednotvárná a vyprahlá vedrem, nikde na obzoru žádný záchytný bod a obloha bez jediného mráčku.

„To je děs, tohle,“ zafuněl Martin. „Nejedu dál, dokud se pořádně nenapiju.“

Pustil blinkr a začal odbočovat k dálničnímu odpočívadlu. Bylo vybaveno benzínkou, malým nákupním centrem, bufetem a sociálním zařízením, mělo velké parkovací plochy a mezi nimi lavičky se stolky stojící ve stínu vzrostlých stromů.

Sotva zaparkovali, sáhla Pavla po svém příručním batůžku a vylovila z něj termosku.

„Na,“ řekla a podala ji Martinovi.

Martin se ušklíbl. „Co to zas je? Ta tvoje citrónová vodička?“

„Je studená,“ ujišťovala ho Pavla. „V kuchyňce v kempu bylo v lednici pár kostek ledu. Naházela jsem je tam.“ Energicky odšroubovala víko termosky. „No, už se rozpustily, ale studené to je.“

„Víš co?“ protáhl Martin a narovnal záda. „Tu tvoji citronádu už nemůžu ani cítit. Jdu si koupit kolu. Půjč mi prachy,“ přikázal a natáhl ruku.

„Martine, neblázni,“ snažila se mu Pavla jeho nápad rozmluvit. „Máme peníze už jen na několik málo dní. Pár limonád, a můžem to otočit zpátky. A ještě jsme ani nedojeli na jih.“

„Jestli si na týhle blbý cestě nemůžu dopřát ani pár limonád, tak to opravdu můžeme otočit,“ pronesl znechuceně. „Dobře víš, že už dost dlouho mám plný zuby toho, vypadat jako poslední ubožák, který musí lemtat vodu z termosky a žrát ty tvý konzervy.“

„Kdybysme nejedli konzervy, tak jsme to mohli otočit už ve Švýcarsku. Co ve Švýcarsku, už v Rakousku. Dobře víš, že to všechno bylo pečlivě propočítané, abychom vyšli, pokud nebudeme blbnout a zbytečně utrácet.“

Zle se zasmál.

„Naše škudlilka se už zase chce hádat? Na to nehraju. Ukaž!“

Vytrhl jí batůžek a vzal si z něj peněženku.

„Jestli chceš, abych tě bezpečně vezl, královno, tak mě musíš pořádně napojit, víš?“ dodal posměšně. „Beztoho mě nemáš za nic jinýho než za lokaje.“

Rázně otevřel dveře a kráčel k bufetu. Pavla se za ním zachmuřeně dívala.

O tomhle chlapovi ještě před týdnem uvažovala jako o svém budoucím muži. Dnes už cítila jenom znechucení a bylo jí jasné, že to je poslední člověk, kterého by jí mohli vnutit za manžela.

Vystoupila z auta, zamkla je a šla si sednout na nejbližší lavičku. Zamračeně pozorovala rozdováděnou rodinku, která vystoupila nedaleko ní, a pak si povzdychla.

Máma by jí řekla, že přesně věděla, jak to dopadne. Máma vždycky všechno přesně věděla. Martin se jí nelíbil od začátku, a několikrát se kvůli němu pohádaly.

„Co na něm vidíš, prosím tě?“ vykřikovala máti a přitom obracela oči v sloup. „Nemá ani vysokou školu, podprůměrně vydělává, vůbec nevlastní společenské oblečení a nemá ani ponětí o tom, že se starší ženě při představování necloumá rukou jako první.“

Jenže přesně to na něm Pavla viděla. Nebyl to panák s porcelánovým úsměvem, jaké jí matka předhazovala na večírcích, dokud se ovšem nedokázala vzepřít a na matčiny večírky chodila. Což bylo zhruba do té doby, než se odstěhovala z rodičovské vily.

Panebože, co tam ten Martin tak dlouho dělá? Za tu dobu už musel vypít nejmíň kýbl koly a Pavla raději ani nechtěla myslet na to, co za ni utratil. Nebo tam, nedej bože, cpe jejich vzácné frantíky do automatu?

Rázně vstala a dlouhými kroky kráčela k bufetu. Tušení ji nezklamalo. Martin právě házel pětifrank do kvičící a barevnými světýlky blikající bedýnky na zdi.

„Martine,“ vykřikla zklamaně. „Slíbil jsi mi, že už dáš automatům pokoj.“

„No bóže, jeden pětifrank,“ utrousil Martin a pokrčil rameny. „Jen se nezblázni. Dal jsem si zato o jednu kolu míň.“

„A kolik sis jich dal?“

„To má být výslech?“ zvolal Martin rozzlobeně. „Hergot, ženská, jestli mi hodláš počítat i to blbý pití, tak se ti na celou cestu můžu vykašlat a můžem to rovnou otočit. Co mám z takový dovolený? Můžeš mi to říct?“

„Prosím tě, aspoň pojď ven,“ hlesla Pavla celá bledá. Bylo jí hanba, že se hádají před lidmi, i když jim v celém bufetu nikdo nemohl rozumět ani slovo.

Protože vycouvala ven, vylákala za sebou i Martina, který byl v ráži a chtěl pokračovat v hádání.

„Tak co mám z takový dovolený, no?“ dorážel na ni. „Připadám si jako tvůj osobní řidič, a nic víc. Paní doktorka se vybarvila, jen co je pravda!“

Nyní se rozlítila i Pavla.

„Dobře, když se ti to nelíbí, tak si jdi, a třeba hned. Já tě u sebe nedržím.“

„Výborně!“ zasmál se. „Taky že jdu!“

Vytrhl jí z ruky klíče od auta, vztekle odemkl kufr a vyhodil z něj Pavlin batoh na trávník. Pak se k němu shýbl, rozepnul malou boční kapsičku a vytáhl z ní bílou obálku.

„Na benzín na zpáteční cestu,“ zvolal, zamával obálkou ve vzduchu a pak ji strčil do kapsy. Nasedl do auta a vyhodil ven i Pavlin batůžek a termosku. „Tak čau,“ dodal, zabouchl dveře, nastartoval a prudce vyrazil z parkoviště.

Pavla se za ním zkoprněle dívala. Tohle se jí snad jenom zdá! Hleděla za ním, dokud se nezařadil do proudu vozů na dálnici. Pak zavrtěla hlavou. Panebože, to je ale blbec! Nebylo to prvně, kdy udělal takové gesto, ale tentokrát to přehnal. Předtím mu na vyzuření stačil raketový start, respektive to, na co se jeho obstarožní škodovka ještě vzmohla, a odjet za nejbližší zatáčku. Tam ji milostivě naložil a půl dne měli tichou domácnost. Teď musí dojet až k nejbližšímu výjezdu z dálnice, tam to otočit do protisměru, projet kolem opačným směrem, vyjet z dálnice a znovu to otočit, aby se mohl vrátit zpátky. Zabere mu to nejméně půl hodiny, a ještě přitom sežere spoustu benzínu.

Pavla se odevzdaně shýbla pro své věci a přivlekla je k nejbližší lavičce. Usadila se do stínu a termosku položila před sebe. Když ji dávala na dřevěný stolek, podivně v ní zaštěrchalo. Zatřásla s ní a v té chvíli se jí nahrnuly do očí slzy. Ten idiot ji rozbil! Rychle odšroubovala víčko a nahlédla dovnitř. V citronové šťávě se válely velké i menší střepy skleněné termoizolační vložky.

Pavla toho za těch šest dní, co byli na cestě, už snesla od Martina hodně, a tak bylo absurdní, že ji nakonec zlomila jedna rozbitá litrová termoska. Zuřivě stiskla rty, mrskla s termoskou do nejbližšího odpadkového koše a skálopevně se rozhodla, že na Martina počká už jen proto, aby mu sdělila, že s ním dál nejede.

—

Seznámili se před třemi měsíci před kinem. Byly domluvené s Vlastou, že na sebe počkají, Pavla předem koupila lístky a když měl film už za tři minuty začínat, nervózně se rozhlížela kolem sebe. Nějaký mladý muž se jí zeptal, jestli náhodou nemá lístek navíc, jelikož je už vyprodáno, a ona ho vybídla, aby s ní ještě minutku počkal, že když kamarádka nepřijde, lístek mu nechá. Vlasta skutečně nepřišla, a tak se octli v kině vedle sebe. Pak šli spolu na dvě deci červeného a oběma se společný večer líbil. Začali se scházet a navzájem se poznávat. Martin pracoval jako požární technik v jednom velkém brněnském podniku, bylo mu třicet a bydlel s babičkou, o niž se údajně staral, ale jak posléze Pavla zjistila, starala se spíš babička o něj. Prala mu, žehlila i vařila a všechno to zvládala obdivuhodně, přestože už překročila sedmdesátku.

Pavle se na Martinovi líbila jeho přímočarost, to, že byl rád a často veselý, že si na nic nehrál, nic nepředstíral a neklaněl se přehnaně autoritám. Jeho posledně jmenovanou vlastnost označovala Pavlina matka za křováctví, protože mu nemohla zapomenout, jak malý dojem na něj udělalo, když mu svého manžela a Pavlina nevlastního otce představila se všemi jeho tituly před i za jménem a neopomněla dodat, že zastává důležité místo v jedné velké firmě se zahraniční účastí.

„To já vlastně taky,“ prohlásil tehdy Martin se širokým úsměvem, zatímco cloumal zděšeně mrkajícímu Otakarovi pravicí. „Nebýt mě, tak to tam může každou chvíli vyhořet.“

Pavla se už dlouho nepobavila tak, jako v ten večer, kdy jim ho přivedla prvně.

Jenže dnes už jí jeho bezstarostnost nepřipadala tak veselá.

Před nedávnem si naplánovali společnou dovolenou, která měla být zároveň jakousi jejich předsvatební cestou nebo, lépe řečeno, cestou, na níž chtěli překročit hranici mezi pouhým přátelským vztahem a vztahem mileneckým. Pavla nepochybovala o tom, že si i v téhle oblasti budou rozumět a že na konci cesty oba zjistí, že patří k sobě a chtějí už napořád žít spolu.

A takhle to dopadlo.

Na trase svého putování se shodli velice rychle. Shodli se i na tom, kolik peněz vzít a jak s nimi hospodařit. Každý dodal přesnou polovinu financí a ty pak rozdělili na tři díly: do Pavlina batohu dali nezbytnou rezervu na benzín na co nejkratší zpáteční cestu a zbytek si rozdělili do svých dvou peněženek. Pavla si zjistila, v jakých cenových relacích se pohybuje jedna noc v kempu, a na základě toho spočítala, kolik smějí denně utratit. Bylo to žalostně málo, jelikož spoustu peněz spolykalo auto, a kempy také nebyly v přepočtu na koruny právě nejlevnější. Proto Pavla do nejmenších detailů promyslela jejich jídelníček, nakoupila konzervy, suchary, polévky v pytlíku a práškové limonády a Martin proti jejím plánům nic nenamítal. Matematika už prostě byla taková: když chtějí být na cestě třiadvacet dní a dali dohromady tolik peněz, kolik jim dovolily jejich nikterak oslňující platy, nemohou si dovolit utratit nekřesťanský peníz za bagetu, i kdyby voněla sebelákavěji.

Vše, nač Pavlin společník vehementně přikyvoval jako na naprostou samozřejmost, přestalo platit asi tak třetí den jejich cesty. Martin, který, ačkoliv od revoluce uplynulo už pět let, byl v cizině prvně, si postupně začal připadat jako ten nejposlednější ubožák. Na jeho ojetou a patnáct let starou škodovku s vyměněným blatníkem, nastříkaným jen základní barvou, si rakouské a švýcarské děti ukazovaly s náramným pobavením a nedovedl si představit horší potupu než muset na dálničním odpočívadle chroupat suchar s játrovou paštikou, zatímco se z blízkého občerstvení line lákavá vůně grilovaného kuřete. Měl pocit, že se mu ubližuje a že si to rozhodně nezaslouží. Jednoho krásného dne se zvedl a šel se jako člověk, a ne jako vandrovní cikán, jak vztekle zdůraznil, najíst a napít do místního občerstvení. První vzpouru mu Pavla tolerovala a jen tiše úpěla, když byla nucena škrtnout dvě noci v kempu.

Když to v jeden večer s útratou přehnal, zkusil hodit nějaké mince do hracího automatu. Ten je s mlasknutím spolykal a na Martina jen posměšně zablikal červenou kontrolkou. Zkusil to znovu, pak si rozměnil a když ho Pavla přistihla, byly pryč další dvě noci v kempu.

„Martine, proboha,“ volala a chytala se přitom za hlavu. „Už se budeme muset vrátit o čtyři dny dřív, chápeš to vůbec?“

„To se nějak udělá,“ prohodil bodře a mávl rukou. „Počkej, teďka určitě vyhraju.“

Hodil do automatu další mince.

Pavla se mu pověsila na ruku.

„Martine, neblázni. Jak to chceš udělat? Nemáme za rohem banku, ve které bysme si mohli natankovat. Musíme vystačit s tím, co máme, copak to nechápeš?“

„Nemusíme spát každý večer v kempu,“ prohlásil. „Pod širákem je to romantičtější.“

„Jo, jenže tam není kde se umejt a na čem uvařit, nehledě na to, že by nám místní policajti mohli napařit pěkně mastnou pokutu.“

„Tak se vyspíme v autě.“

„Ale auto musí žrát, to snad nepopřeš. Nemluvě o tom, že nemáme skoro žádnou železnou rezervu pro případ, že by se nám cestou rozsypalo.“

„Co by se rozsypávalo? Má udělanou generálku.“

„To nikdy nemůžeš vědět.“

„No a co, tak bys zavolala svý zazobaný matičce, a ona by tě z toho vytáhla.“

Pavla na chvíli oněměla.

„To snad nemyslíš vážně,“ vydechla pak. „Martine, jestli utrácíš proto, že počítáš s něčím takovýmhle, tak… tak… to prostě nepřichází v úvahu! Copak to nechápeš, sakra? Mámě bych si o prachy neřekla, ani kdybych měla celou cestu zpátky jít pěšky! Myslela jsem, že už se známe natolik, že tohle je ti úplně jasný!“

„Ále, jen se nedělej. V nouzi by ti máti byla docela dobrá.“

„A tobě by nebylo proti srsti, že tě musí tahat z bryndy někdo jinej, ačkoliv jsi svéprávný dospělý chlap? Nebylo by ti ani trochu hanba?“

„Hele, rodiče máme proto, aby nám pomáhali, seč můžou.“

„Jo, ale pro to je máme, dokud se nepostavíme na vlastní nohy. A já měla dojem, že na nich už stojíme. Já tedy rozhodně ano!“

„Prosím tě, tvoje máti by ani nepoznala, kdybys ji o nějakou tu tisícovku pumpla.“

„Je mi úplně fuk, jestli by to poznala, nebo ne!“ křičela Pavla. „Tady jde o princip, copak to nechápeš?“

Tahle rozmluva byla první z řady dalších, jež se začaly spíše podobat hádkám. Dnes ráno Martin ztratil svou peněženku. Alespoň to tvrdil, ale Pavla měla chmurné tušení, že ji spíš někam uklidil, protože byla prázdná. Pavle bylo jasné, že budou rádi, když z jejích peněz vůbec dojedou až k moři.

Teď seděla na lavičce na bezejmenném odpočívadle pár kilometrů od Lyonu a velice zřetelně si uvědomovala, že toho všeho už má dost. Jestli vůbec dojedou k moři, mohou nanejvýš přespat pár nocí na pláži a pak se budou muset urychleně vydat nejkratší cestou k domovu a modlit se, aby jim nedošel benzín ještě za hranicemi. O třech dnech v Paříži, jež plánovala, už si mohou leda nechat zdát. Tak takhle to dopadlo s prvním chlapem, se kterým se rozhodla vážně chodit a o němž si myslela, že by si ho mohla i vzít.

Pavla se netrpělivě podívala na hodinky. Martin už byl pryč více než hodinu. V nejmenším nepochybovala o tom, že se vrátí, protože ať byl, jaký chtěl, svinstva podobného druhu, jako nechat ji úplně bez peněz a bez stanu uprostřed Francie, schopen nebyl. Jenom ji rozčilovalo, proč mu to tak dlouho trvá. Navíc se pomalu zatahovala obloha. Pavla sundala sluneční brýle a uložila je do batůžku.

Kousek od ní zaparkovalo auto s pařížskou poznávací značkou a vysoukal se z něj nějaký muž. Zvědavě si Pavlu prohlédl a kráčel směrem k budovám. Vrátil se asi po pěti minutách, v ruce držel plechovku s limonádou a z auta vyndal velkou rozkrojenou bagetu, z jejíhož středu čouhal nějaký sýr a něco zeleného. Posadil se na lavičku stojící vedle té, již měla Pavla proti sobě, a spokojeně se pustil do jídla. Z nedostatku jiné zábavy jej Pavla po očku pozorovala. Typický Francouz. Vysoký ani ne metr pětasedmdesát, ale urostlý, s očima zvědavě šmejdícíma po okolí (a místy i po ní), evidentně sebevědomý a spokojený sám se sebou. Byl v něm typicky francouzský šarm, ačkoliv by Pavla stěží dovedla vysvětlit, v čem vlastně spočívá. Bylo mu asi pětatřicet, měl krátký a nepatrně zahnutý nos a poměrně úzké, ale velmi živé rty. Vlasy měl tmavě hnědé a oči nejspíš také. Natolik si Pavla netroufla zaměřit na něj svou pozornost, aby byla schopná to vyzkoumat.

Z průzkumu ji vyrušilo auto, které zastavilo hned vedle Francouzova. Škodovka s novým blatníkem. Pavla zůstala sedět a sledovala přicházejícího muže náhle zcela nezaujatýma očima.

Bože, co na něm mohla vidět? Tuctový hezoun a frajer až na půdu. Vždyť, proboha, máma měla docela pravdu, že je to křovák.

„Tak nasedat,“ zahučel na ni.

Pavla se ani nepohla.

„Nejedu s tebou,“ řekla klidně. „Dej mi mou půlku peněz a jeď si, kam chceš, třeba do Tramtárie.“

„Jó?“ protáhl. „A co si asi tak počneš bez auta a bez stanu?“

„To nech na mně.“

„To tu celou tu dobu sedíš, abys mi to řekla?“ uchechtl se.

„Jo.“

„Už sis mohla dávno někoho stopnout, kdybys odtud chtěla vypadnout beze mě.“

„Představ si, že mi to připadalo vůči tobě sprostý, zmizet a nic ti neříct. Ačkoliv přesně to jsi před dvěma hodinama udělal ty mně, když jsi tak frajersky dupl na plyn a nechal mě tu bez jediného franku.“

„Dobře jsi věděla, že se vrátím.“

„Věděla. Proto tu taky ještě dřepím. Dětinská gesta, to je tvoje specialita. Jenže já jsem jich právě teď začala mít plné zuby. Tak mi dej mou peněženku,“ řekla a natáhla ruku.

Martin se rozesmál.

„Jo, královna teď bude dělat drahoty? Prosím tě, myslíš si, že ti to vážně sežeru? Vždyť vůbec nevíš, co bys tady beze mě, a hlavně bez auta, dělala. Nebo si brnkneš matince, aby pro tebe dojela? Mamčo,“ zapitvořil se, „přijeď si pro mě, ten křupan mě nechal u dálnice uprostřed Francie a ujel, bé.“

„Vidíš, a já tě před ní vždycky hájila, že nejsi žádný primitiv, naopak že jsi fajn kluk.“

Nevesele se zasmála a pokračovala: „Věřil bys tomu, že jsem dokonce uvažovala o tom, že bych si tě vzala?“

„Jó?“ protáhl. „Teda řeknu ti, že já si manželský soužití představuju trochu jinak než ty. S tebou jsem si teda ohromně užil. Napřed se ti o týden zpozdí ty tvý věci, takže sotva vyjedem, začneš mi v autě málem umírat, ačkoliv už jsi s tím v té době měla být dávno hotová, a když s tím konečně skončíš, tak se přede mnou zazipováváš ve spacáku až po uši.“

Pavla zrudla.

„A ty si myslíš, že mám chuť na nějaké milostné hrátky poté, co tě najdu v kempovém bufetu, jak cpeš naše peníze do automatu a liješ přitom do sebe příšerně drahé místní pivo?!“

„No to jsem přesně čekal!“ zaryčel Martin vítězně. „Teď se mi omlátí o hlavu moje nezodpovědné rozhazování peněz, čímž zkracuju naši úžasnou a nedostižnou prázdninovou cestu! Víš, co ti řeknu o té naší cestě? Že mě taháš do kdejakých kostelů a jiných starých barabizen, to bych ještě přežil. Že utrácíš peníze za kdejaký vstupný a mně vyčítáš každou blbou kolu, to bych ještě taky přežil. Ale nesnáším, když se ke mně chováš jako k dotěrnému hmyzu, když chci na tebe sáhnout, a vykládáš mi přitom takový pitomosti, jako že ten stan má strašně tenký stěny a všechno je slyšet a celý kemp by věděl, co právě děláme!“

Pavla zrudla a šeptla: „Prosím tě, nech toho.“ Poté ukázala bradou na Francouze popíjejícího nyní svou limonádu z plechovky.

„No a co, je to Čech?“ zeptal se Martin a ohlédl se po muži.

„Ne, ale musí mu být jasné, že se hádáme.“

„No a, myslíš si, že oni se nehádají? Ostatně chci se snad já hádat?“

„Já už vůbec ne. Řekla jsem ti, co chci. Polovičku peněz a abys vypadl.“

„Víš co,“ zasyčel Martin a naklonil se k ní přes stůl, „aby ses nespletla. Já to totiž udělám, víš. A jsem zvědavej, co si pak počneš. Pamatuj si, že jestli teďka odjedu, už se doopravdy nevrátím.“

„Taky bys mě tady ani nenašel.“

Martin vyndal Pavlinu peněženku a začal přepočítávat její obsah.

„Cha,“ odfrkl vzápětí, „jsem zvědavej, co si počneš se dvěma stovkama franků.“

Pavla zaťala zuby.

„Se třema,“ řekla. „Dneska odpoledne, než jsi šel támhle do toho bufetu, tam bylo šest stovek.“

„Ale už není. Nezapomeň, že svýho lokaje musíš řádně krmit, královno. Když už jsi mě pasovala na pouhého šoféra, stavěče stanu a nosiče zavazadel, tak mě holt musíš taky živit.“

„Tak tohle zbylo z našeho vztahu,“ špitla Pavla nevěřícně, když se konečně vzmohla na slovo.

„Z jakého vztahu, prosím tě?“ ohradil se Martin. „Vůbec nic jsem si s tebou neužil, a ty mluvíš o nějakým vztahu? Já ti řeknu, jak to vidím já. Tys zkrátka potřebovala nějakýho blbce, který by ti poskytl auto a ochranu na dovolenou, ale který by tě jinak moc neotravoval a držel by hubu a krok, tak to je! Začínám si myslet, že jako ženská jsi úplně vadná nebo seš přinejlepším stará panna!“

Hodil na stůl směrem k ní její peněženku a vydal se k autu.

„Dlužíš mi polovinu jídla,“ zavolala za ním.

„Jo, to máš pravdu,“ zahučel, otevřel zadní dveře a vytáhl ven objemnou tašku. Hodil ji na zem.

„Ty svý odporný blafy si sežer sama, a klidně všecky.“

Svá slova doplnil rozmáchlým gestem a nasedl do škodovky.

Pavla se za ním ani nepodívala. Třesoucí se rukou schovala peněženku do batůžku a zvedla se, aby odvlekla tašku s konzervami z parkoviště. Francouz ji po očku pozoroval, pak vstal a donesl jí tašku až k její lavičce.

„Merci,“ řekla.

„Není zač,“ odpověděl. Pavla mírně pokývala hlavou a vzápětí strnula. Narovnala se a vytřeštila na toho muže oči.

„Co… co jste to…,“ vypravila ze sebe.

„Že není zač,“ zopakoval s úsměvem. V Pavle by se v té chvíli krve nedořezal.

„Vy jste Čech?“ hekla.

„Jsem, a dokonce Brňák jako vy.“

„Jak… jak víte, že…“

„Podle nezaměnitelného dialektu toho hocha, a taky podle značky na té škodovce. Teda mimochodem, vydat se s takovým křápem na tak dlouhou cestu je pěkná šílenost.“

„Ale vždyť… vždyť máte francouzskou značku!“ namítla a mávla rukou směrem k jeho autu.

„Půjčené od bratrance z Paříže, kam jsem přiletěl letadlem. Zcela prosté, milý Watsone,“ vysvětlil pobaveně.

Pavla v té chvíli zrudla vzteky.

„Proč jste nic neřekl!“ zaječela na něj. „Proč jste to všecko poslouchal a vůbec nenaznačil, že rozumíte! Vy, vy… odporný šmíráku, vy…“

Náhle nemohla popadnout dech.

On se na ni zeširoka zazubil a prohodil:

„Neptali jste se mě.“

„Kdybyste v sobě měl aspoň kousek slušnosti,“ soptila Pavla, „tak by vám bylo jasné, že se máte přinejmenším sebrat a někam odpochodovat!“

„Proč? Já se docela dobře bavil.“

Pavla znovu zbledla jako křída.

„Aha,“ hlesla, „tak pán se dobře…“

Najednou se jí zlomil hlas a ona se rozplakala. Odběhla o několik metrů dál a otočila se k němu zády.

„Promiňte,“ uslyšela za sebou po chvíli. „Nezlobte se na mě, byl to hodně hloupý vtip. Je mi to líto,“ dodal a položil jí ruku na rameno. Prudce ucukla a odstoupila další krok od něj.

„Opravdu. Promiňte mi to, slečno.“

„Běžte pryč!“ vykřikla a ani se neotočila. Zašátrala v kapse šortek, ale kapesník tam nebyl. Ani ve druhé kapse.

„Velmi klasická situace,“ řekl. „Můžu vám nabídnout svůj kapesník?“

„Můžete zmizet,“ vyštěkla, obloukem ho oběhla a vrátila se ke svým zavazadlům. Z batohu vylovila papírový kapesník a vysmrkala se. Zůstala dřepět se skloněnou hlavou a utírala si oči. Muž se k ní vrátil.

„Rád bych vám nějak pomohl.“

„To můžete. Nasedněte do té své vypůjčené popelnice a šlápněte na plyn,“ doporučila mu, aniž zvedla hlavu.

„A co budete dělat vy?“

„V první řadě si oddechnu, že jsem se vás zbavila.“

„A pak?“

„Co je vám do toho?“

„Co si chcete počít stovky kilometrů od domova se dvěma stovkama franků v peněžence a bez stanu?“

„O to se vy nemusíte starat.“

„Brzy bude večer. Kde budete spát?“

Pavla zarputile mlčela a aby nemusela zvednout tvář, úplně zbytečně se hrabala v útrobách svého batohu.

„Mám pro vás návrh,“ nedal se muž odbýt. „Odvezu vás do nejbližšího hotelu, půjčím vám na něj a vy odtud zavoláte rodičům, aby pro vás přijeli nebo vám poslali peníze… No, co vy na to?“

Když se nedočkal žádné odezvy, dřepl si k ní.

Pavla na něj pohlédla úkosem.

„Vy jste ještě tady?“ pronesla mrazivě. „Asi vás to pořád náramně baví, co?“

„No tak, slečno, přece jsem se vám omluvil.“

„Tak už se taky můžete sebrat a odtáhnout k jihu.“

„Řekněte mi, co je na tom mém návrhu pro vás nepřijatelného.“

Pavla konečně zvedla hlavu a podívala se na něj zarudlýma očima.

„Víte co, kdybych potřebovala nějakého chlapa, který by se o mě, nešťastnou, bezbrannou a pitomoučkou, postaral, tak jste si mohl všimnout, že jeden takový už tu byl.“

„To nebyl chlap. To byl ubohý sobecký hajzlík, který by za to, že vás tady nechal, zasluhoval pěkných pár do zubů.“

„Jestli jste si nevšiml, tak jsem ho já poslala pryč.“

„Neměl vás poslechnout. Mělo mu být jasné, že to prostě nemůže udělat.“

„Jsem ráda, že jsem se ho zbavila, a už ho nikdy nechci vidět.“

„Tu zpáteční cestu byste s ním snad ještě přežila. Rozhodně by to bylo rozumnější než tady takhle zůstat sama. Copak si neuvědomujete, co všecko se vám může stát? Je mi jasné, jak to teď chcete řešit. Přelezete svodidla do protisměru a budete stopovat. Budete chtít nonstop dorazit domů, protože nemáte ani na jeden nocleh v hotelu, aspoň ne v takovém, kam by mohla jít mladá žena jako vy samotná. Prosím vás, dejte si říct, je to nebezpečné. Anebo snad počítáte s cenou, kterou si noční tiráci účtují za svezení hezké osamělé holky?“

Pavla se na něj vyděšeně podívala.

„Nesnažte se mě strašit,“ pokusila se o věcný tón.

Zavrtěl hlavou.

„To není strašení, to je realita.“

Když mlčela, ozval se znovu: „Věřte mi, to, co vám navrhuju, je to nejrozumnější, co můžete udělat.“

„Jo? A jakou cenu si účtujete vy?“

„Nabídl jsem vám finanční půjčku, nic víc, takže neočekávám nic víc, než že mi ji splatíte opět financemi.“

„To vám můžu věřit, a nemusím.“

„To je pravda. Ale myslím, že se mnou pořád riskujete míň než s nějakým nočním tirákem. Mimochodem, jmenuju se Marek Zavřel a bydlím v Černých Polích na Bieblovce.“

Pavla na jeho sdělení nijak nereagovala a tvářila se velice sklíčeně.

„Své jméno mi neřeknete?“ otázal se po chvíli.

„Pavla Adamová,“ vysoukala ze sebe neochotně.

Lehce kývl hlavou.

„Těší mě, slečno Adamová.“

Pavla zaregistrovala, že jí nicméně nepodává ruku. V duchu se ušklíbla. Tenhle by se máti zamlouval líp než Martin. Zná bontón a ví, že pravici má nabídnout dáma. Jenže ona není dáma a nic mu nenabídne. Odtáhla se od něj, zavřela batoh a vstala. Na dlaždici těsně vedle její nohy dopadla velká kapka. Po ní druhá a třetí se jí strefila přímo za ucho. Její nedobrovolný společník se také zvedl a pohlédl k obloze.

„Řekl bych, že kdo za chvíli nebude pod střechou, dostane pořádnou sprchu,“ konstatoval. „Tak co, dohodli jsme se? Mám naložit vaše věci?“

Pavla na něj úkosem pohlédla.

„Jen pro informaci,“ upozornila jej. „Pět roků jsem dělala karate.“

„Beru na vědomí,“ řekl, usmál se a vzal do ruky její batoh.

2

Po několika holých větách se v autě rozhostilo ticho. Pavle se ulevilo. Rozhodně neměla náladu na konverzaci a byla ráda, že to její společník respektuje.

Sotva opustili odpočívadlo, spustil se pořádný liják doprovázený hromy a blesky. Letní bouřka jak se patří. Teď by jí nebylo zrovna dobře, kdyby neseděla v tomhle cizím autě. Obložená zavazadly by před deštěm prchla pod střechu bufetu a byla by nucena snášet zvědavé pohledy tamních hostů. Při té představě se zachvěla.

„Je vám zima?“ zareagoval ihned její společník.

Zavrtěla hlavou.

„Ne.“

„Na zadním sedadle mám svetr, kdyby něco.“

„Díky, není třeba.“

A znovu se odmlčeli. Pavla bezmyšlenkovitě sledovala ubíhající krajinu bičovanou deštěm.

Takže to skoncovala. Svůj první a asi i poslední pokus být normální ženou, do jejíhož života patří nějaký tvor mužského pohlaví. Pavla se přistihla při kacířské myšlence, že jí to vlastně není zase až tolik líto, ba, když chtěla být k sobě úplně upřímná, musela si přiznat,… že se jí ve skutečnosti docela ulevilo. Rozhodně to byla dobrá životní zkušenost. Poučila ji o tom, že nemá smysl lámat něco přes koleno a snažit se chovat proti své povaze jen proto, že to od vás vaše okolí očekává. Když se s Martinem v tom kině seznámila a on ji pak lákal do vinárny, její první reakce byla jako vždycky slušně odmítnout a rychle se vypařit. Měla tenkrát svůj instinkt poslechnout. Jenže jí se v hlavě vynořily všechny máminy lamentace typu ‚jsi hrozná, nikdy nikam s nikým nejdeš, co ti to udělá, posedět s nějakým mužem ve veřejné restauraci, kde tě rozhodně nemůže ukousnout, aspoň to, proboha, někdy zkus, vždyť já netvrdím, že si ho musíš hnedka brát…,‘ a přitom viděla, že tohohle chlapíka by asi její máti neschvalovala, a to nakonec rozhodlo. Pohodila hlavou, zatvářila se světácky a pozvání přijala.

Pavla si musela přiznat, že už od samého začátku na Martinovi vychutnávala všechno, o čem jí bylo jasné, že by z toho máma dostávala psotník. Všechny jeho prohřešky proti bontónu počínaje tím, že tykání nabídl on jí, až po fakt, že ji do restaurace strkal pokaždé jako první, všechny jeho výrazy z brněnského hantecu a chvástavé a silácké řeči.

Vlastně z toho měla ze začátku spíš legraci a teprve později si uvědomila, že je dospělá žena, která chodí s dospělým mužem, a že mezi nimi vzniklo cosi, co ostatní považují za dost vážný vztah. Její první reakce byla vzít nohy na ramena. Jenže pak se pořádně zamyslela a řekla si, že je jí koneckonců devětadvacet a že je ze všech spolužaček poslední svobodná, pak si řekla, že si rozhodně nikdy nevezme žádného z těch slizkých elegánů, jaké jí vždycky předhazovala máti, a tak nakonec nejenže nevzala nohy na ramena, ale naopak se začala snažit vžít se do role Martinovy vážné známosti a možná i budoucí manželky. To už nebyl truc vůči mámě, to bylo přesvědčení, že pokud je skutečně třeba s někým sdílet společný život, tak jí daleko více vyhovuje člověk Martinova typu, který nemá ctižádost za každou cenu se drát na výsluní, který bere život s humorem a navíc nehodlá stavět svou kariéru nad zájmy rodiny.

No, a právě před chvílí zjistila, že ani tohle všechno nestačí k tomu, aby se s někým dalo vydržet pár dní, natož celý život. Martin se nakonec ukázal jako totálně nezodpovědný. Vykašlal se na všechny její propočty týkající se financí a začal se chovat, jako by měl v kufru milion. Byl úplně hluchý k jejím logickým argumentům a ignoroval všechno, na čem se před cestou dohodli. Ze všeho nejvíc ho zajímalo, jak se jí dostat na tělo, a ještě zuřil, když odmítala jeho milostné návrhy na těch nejnemožnějších místech, sedadlem auta počínaje a stanem s tenkými stěnami konče. Hned v jednom z prvních kempů, když se vracela z umývárny, procházela Pavla kolem stanu, který se lehce kymácel a z něhož vycházely velmi výmluvné zvuky. Zrudla hanbou, přidala do kroku a skálopevně se rozhodla, že ona takovéto představení rozhodně nikomu poskytovat nebude. Martinovi něco takového ovšem nevysvětlila. Prohlásil: „No bóže, jen ať všichni závidí,“ a pak se na ni naštval, když ze svého stanoviska neslevila.

A teď už má od jeho milostných návrhů pokoj. Nemusí ani trnout strachem, že ho zase přistihne, jak strká peníze do hracího automatu, nemusí se bát, s jakou přijme její kulinářskou kreaci připravenou v kempové kuchyňce nebo na lihovém vařiči. Opravdu, kromě trochy nostalgie a lítosti nad těmi vlahými jarními večery, kdy se vodili za ručičku, povídali si o životě a nakonec se všemu smáli, v ní převládl spíš pocit úlevy. Nikdo jí nemůže vyčítat, že se nesnažila, že nezkusila dát se s někým dohromady. Ona si stejně myslela, že samotářka je a samotářkou zůstane, ale nikdo, máma ani Dana, už nemohou prohlašovat, že se aspoň nepokusila o nějakou změnu. Jasně, máma jí bude tvrdit, že to nebyl ten pravý a že to má zkoušet dál. Ta jí stejně nikdy pokoj nedá. Ale Pavla už téma muži jednoduše odfajfkovala a jen se utvrdila v přesvědčení, že muži nejsou to, co by nezbytně potřebovala k životu.

Přesto se cítila sklíčená. Ne proto, že s ní teď Martin není, ale proto, že se rozplynula vidina její vysněné dovolené ve Francii, proto, že sedí úplně sama s úplně neznámým chlapem v jeho autě, do něhož šlehá déšť tak prudce, že stěrače sotva ten příval vody stačí odklidit, a nemá ani ponětí, jak se jí podaří dostat domů. Jedno věděla jistě: nepožádá o pomoc mámu ani Otakara. Zkusí zavolat Lídě nebo Daně anebo ukecá toho muže, aby jí místo na hotel půjčil spíš na vlak domů.

Maličko otočila hlavu a nenápadně se na svého společníka podívala. Hleděl soustředěně před sebe a tvářil se naprosto vyrovnaně. Na nic se jí neptal, nic o ní nevyzvídal, evidentně mu nepřipadala zajímavá. Bodejť ano, Pavla dobře věděla, jak vypadá. Pomenší blondýnka, jejíž delší vlasy jsou v drtivé většině případů způsobně umravněny do drdůlku nebo alespoň francouzského copu jako právě teď, s trochu šikmýma zelenýma očima, se směšným pršákem a bledou pletí, která na sluníčku maximálně zčervená, a s postavou, kterou už dávno, v době jejího dospívání, Otakar charakterizoval velmi přiléhavým přirovnáním. Ještě po dvacítce z toho měla komplexy, ale teď už je nad všechno povznesená: klidně nosí v létě šortky a ukazuje nohy, ať jí všichni vlezou na záda, přece se kvůli nim nebude smažit ve vlastní šťávě.

Venku už se pomalu setmělo a z průtrže mračen zůstala jen slabá přeháňka. Kam ji to ten chlap vlastně veze? Za chvíli bude noc!

„Kam až chcete dnes dojet?“ zeptala se ho.

„Do Avignonu. Už to není daleko. Před chvílí jsme minuli ukazatel, podle kterého je to jen patnáct kilometrů. Jste unavená?“

Pokrčila rameny.

„Ne.“

„Ubytujeme se v ef jedničce,“ informoval ji.

„Co to je?“

„Něco jako motel, nic moc drahého, ale se vším vybavením, které cestovatel potřebuje na přespání. Je jich po Evropě celá síť.“

Pavla se znovu odmlčela. Hm, Avignon, tolik se sem těšila a teď, když se sem konečně dostala… ech, škoda mluvit.

„Já… já bych pro vás měla jiný návrh,“ začala váhavě.

Na okamžik k ní otočil hlavu.

„Hm?“

„Kdybyste mi radši než na hotel půjčil na vlak. Zeptala bych se na nádraží, kolik by stál rychlík až za naši hranici, dvě stovky mám, tak by mi stačil jenom ten zbytek. Dala bych vám za tu půjčku nějakou záruku. Podívejte,“ řekla a zalovila ve výstřihu trička, „tenhle zlatý řetízek od mámy stál nejmíň dva tisíce…“

Tentokrát na ni hleděl trochu déle.

„Kolik dní jste byli na cestě?“ zeptal se náhle.

„Šest,“ odpovídala s údivem v hlase.

„A co z Francie jste viděli?“

„No, dnes brzo ráno jsme vyjeli ze Ženevy, takže jsme se zastavili jen v Lyonu… Proč?“

„A nebude vám tak trochu líto, že se musíte vrátit?“

Pavla stiskla rty. Taková pitomá otázka!

„Příště si to líp zorganizuju,“ zavrčela. „Rozhodně už se nebudu spoléhat na… na nikoho.“

„Jak dlouho jste chtěli cestovat?“

„Tři týdny. Ale nechápu, proč…“

„Měl bych pro vás jeden návrh.“

„Návrh?“

„Podívejte se,“ promluvil rozvážně. „Původně jsme měli na tu okružní jízdu jet tři. Můj bratranec, jeho žena a já. Jenže Isabel se nějak zkomplikovalo těhotenství, zkrátka musela si už v pátém měsíci jít lehnout do nemocnice. Pierre ji nechtěl opustit, takže jsem vyrazil sám. Netvrdím, že jsem zrovna dvakrát společenský člověk, vlastně mi samota většinou vyhovuje, ale chození po pamětihodnostech je podle mě činnost, u které je lepší mít vedle sebe někoho, s kým můžeme své zážitky sdílet. Zkrátka ptám se vás, jestli byste místo hledání nejbližšího spoje domů nechtěla pokračovat v cestě se mnou.“

Pavla zrudla a chvíli se nezmohla na jediné slovo.

„Někdo by to možná považoval za náramnou šikovnost,“ vypravila pak ze sebe, „během jediného dne se zbavit jednoho chlapa a bez nejmenšího prodlení pokračovat v cestě s jiným, jako by se nic nestalo, ale, opravdu, na tohle já tedy žaludek nemám.“

„Asi mi moc dobře nerozumíte,“ pravil klidně. „Nemám vůbec v úmyslu jakkoli vám nahrazovat vašeho přítele. Jenom vám nabízím vzájemně výhodnou spolupráci. Mně vybouchli mí společníci, vám ten váš, tak proč si nedělat společnost navzájem?“

„Proč? Protože jednak veškerá moje hotovost je dvě stě franků a jednak jste pro mě úplně cizí chlap, tak proto.“

„Peníze nejsou problém. Pokoje v ef jedničce jsou beztoho všechny třílůžkové, takže rozdíl v ceně za jednoho a za dva je minimální, auto taky nesežere o moc víc benzínu, když poveze navíc vás a vaše věci, a pokud jde o jídlo, vlastníma rukama jsem se přesvědčil, že jste zásobená víc než dostatečně.“

„Na to, že jste cizí chlap, jste zapomněl.“

„Bála byste se být se mnou v jednom pokoji?“

„Něco takového prostě nepřichází v úvahu.“

„Vy si myslíte, že bych vás nutil, abyste se mnou spala?“

„A vy snad neočekáváte, že s vámi budu spát, když už se vám ochotně nakvartýruju do hotelového pokoje a budu vám dělat společnost na cestě?“

„Ne že bych vás odmítal,“ utrousil uštěpačně, „ale spíš jsem nepředpokládal, že byste o to stála.“

Pavla zaťala zuby.

„Schválně to překrucujete. Dobře víte, že o nic takového nestojím! Ostatně, jestli jste mě vzal do auta jenom kvůli tomu, co mi tu navrhujete, tak jste mě nanejvýš připravil o dvě hodiny času, ve kterých jsem už dávno mohla stopnout něco opačným směrem.“

„Nevzal jsem vás proto. To mě napadlo až cestou a měl jsem dojem, že by to pro oba mohlo být docela přijatelné řešení. Pokud si ale myslíte, že mi za svou dovolenou máte platit tělem, tak toho nechme. Zavezu vás v Avignonu na nádraží a zjistíme ty vlaky.“

„Tak… tak mi půjčíte?“

„Samozřejmě že vám půjčím. A ten svůj řetízek od maminky si klidně můžete nechat.“

„Nemusíte se bát, já vám ten dluh zaplatím,“ ujišťovala ho.

„Já se nebojím,“ zasmál se. „Z nás dvou jste to vy, kdo je tady strachy polomrtvý.“

„A vy se tomu divíte?“ vyjekla.

Chvíli o tom přemýšlel.

„Asi bych neměl, co? Bylo toho na vás dneska hodně, to je mi jasné. Rozchod s partnerem není zrovna lehká věc, a ještě za takových okolností… myslíte, že je šance, abyste se dali doma znovu dohromady?“

„Tak to teda není! Rozhodně! Náhodou jsem spíš ráda, že jsem se ho zba…“

Pavla si rychle zakryla rukou ústa v ohromení, co jí to z nich vyletělo. Její společník se rozesmál.

„Víte, mám-li být upřímný, taky mi nepřipadalo, že by se k vám zrovna dvakrát hodil.“

„Vždyť jste ho viděl pět minut.“

„A úplně mi to stačilo. Vypadal vedle vás jako slon v porcelánu.“

Pavla neměla v úmyslu zjišťovat, jak to myslel, a tak se jen mlčky zavrtěla na sedadle.

„Tak co, nechcete to definitivní rozhodnutí odložit aspoň do zítřka a předtím se pořádně vyspat v hotelové posteli?“ navrhl.

„Zvětším tím svůj dluh.“

„Jenom nepatrně.“

„Neřekla bych, že cena za pokoj v hotelu je nepatrná.“

„Myslel jsem jeden pokoj pro nás oba. Budete tak mít ideální šanci přesvědčit se, že pokud byste se rozhodla pokračovat v cestě se mnou, nic vám ode mě nehrozí.“

„V tom případě jsem pro to nádraží ještě dnes večer.“

„To vážně vypadám jako nebezpečný násilník?“ zasmál se.

„Podívejte se, jsou věci, které slušná holka prostě nedělá,“ pravila a v té chvíli si uvědomila, že použila stejná slova a stejnou intonaci, jakou by použila v téže situaci její máma. Vyděsilo ji to. Vždycky si zakládala na tom, že jako máma není a nikdy nebude.

„Co konkrétně nedělá slušná holka?“ zajímal se mile. Nepřítomně na něj pohlédla.

„O tom karate jsem vám už říkala?“ hlesla pak.

„Jo. Pět let,“ ujistil ji.

„Umím některé zvlášť bolestivé kopy do zvlášť citlivých míst.“

„Budu vás obcházet obloukem.“

„Dobře, tak vám ráno řeknu, jak jsem se rozhodla.“

„Jak madam rozkazuje,“ protáhl posměšně. Nejprve ji to rozzuřilo, ale pak musela uznat, že jeho výsměch je zcela namístě. Copak má sebemenší právo chovat se k němu povýšeně, když se octla v takové nezáviděníhodné situaci a on nedělá nic jiného, než že jí nabízí pomoc?

Motel byl na samém okraji města. Když zastavili na parkovišti, nechal ji její společník v autě a šel zjistit, zda mají volný pokoj. Zanedlouho se vrátil, a rovnou ke kufru, z něhož vytáhl svou objemnou tašku i Pavlina zavazadla. Pavla mezitím vystoupila a převzala od něj svůj batoh. S námahou si jej hodila na záda a pak se shýbla pro stravovací tašku. Její společník byl rychlejší a uchopil ji dřív, než po ní sáhla.

Octli se spolu v pokoji, jemuž vévodilo velké letiště a na patro nad ním byla ještě jedna postel. Ustlané bylo pouze letiště.

Odložili si věci a zůstali stát proti sobě. Pavla vnímala takové hlouposti jako tvar knoflíků na jeho letní košili, opálená předloktí porostlá tmavými chlupy a malý důlek v jeho bradě, a pohlédnout výš už se neodvážila. Rychle si dřepla k batohu a začala jej rozepínat.

„Nemáte hlad?“ zeptal se jí. „Já bych ještě něco malého uvítal.“

Pavla zavrtěla hlavou a pak se podívala na hodinky. Půl desáté.

„Klidně běžte,“ prohodila a nezvedla přitom hlavu, „já se mezitím osprchuju a půjdu spát.“

„Tak dobrou noc,“ popřál krátce.

—

Dolů do malé restaurace zašel Marek vlastně jen proto, že najednou nevěděl, co dál. Sedl si ke stolu, objednal si sklenici piva a pak z ní upíjel, aniž vnímal chuť nápoje.

Přistihl se při myšlence, že si vlastně velice přeje, aby ta malá blondýnka pokračovala v cestě s ním. Přitom na ní nebylo nic zvláštního. Měla docela normální obličej, normální účes a její postava byla až příliš štíhlá a křehká. Zato její chůze byla doslova graciézní. Vsadil by se o cokoliv, že se tahle dívka živí tancem, akrobacií nebo něčím podobným. Držení její hlavy, vzpřímená šíje a rovná záda, správně posazená ramena a způsob, jakým kladla nohu před nohu, to vše svědčilo o tom, že její tělo prodělalo řádnou drezúru, ale přitom ta ladnost pohybů nepůsobila přehnaně nebo vyumělkovaně. Uvědomil si, že dokud seděla bez hnutí, sotva si jí všiml, ale jen co se pohnula, nedokázal od ní odtrhnout zrak. Rozhodně by se s ní chtěl seznámit blíž. Snad se nechá zlákat jeho nabídkou, která ho ve chvíli, kdy ji vyslovoval, samotného překvapila. Nyní však už byl na svůj nápad pyšný.

Probral se ze zamyšlení, zaplatil a vydal se nahoru do pokoje. Uvnitř svítila jen malá lampička na nočním stolku vedle letiště. Letiště bylo prázdné. Zato v rohu na zemi ležela rozprostřená karimatka a na ní mumie tvarů dívčího těla otočeného čelem ke zdi. V duchu se zasmál a tiše se začal připravovat ke spánku.

Pavla nespala. Uchem, jež by nejraději vysunula nahoru jako radar, zachycovala veškeré zvuky a vyvozovala z nich, čím se její společník právě zabývá. Zarachotil zip jeho tašky. Pak nějaké šustění igelitu. Dveře od pokoje a pak vzdálenější od koupelny…

Její napjaté tělo se uvolnilo teprve ve chvíli, kdy ten cizí muž prokazatelně ulehl do postele a stiskl vypínač noční lampičky.

„Dobrou noc,“ řekl hlasitě, až sebou trhla. Musel dobře vědět, že nespí.

„Dobrou noc,“ hlesla tedy také.

Dlouho nemohla usnout. V hlavě měla obrovské dilema, zda se zítra sebrat a namířit si to nejkratší cestou k domovu, nebo přijmout tolik lákavé pozvání svého ochránce. Kdyby se řídila tím, jak ji doma vychovávali, nejenže by nejkratší cestou upalovala do rodné vlasti, ale navíc by tak učinila už dnes večer a vůbec by nesouhlasila s tím, že stráví noc v hotelovém pokoji s cizím chlapem. Jenže ona už se dávno vymkla z domácích pokynů a zákazů, a tak je čistě na ní, jak se rozhodne. Francie ji nesmírně lákala. Pomyšlení na to, že by měla ráno Avignonem jen projet cestou na nádraží, jí málem ježilo vlasy na hlavě. Na druhé straně, kdyby zůstala, nemohla by být sama, musela by akceptovat přítomnost muže, který si ji svým způsobem najal jako společnici. Celý program by určoval on. Možná by mávl rukou nad něčím, co by ona chtěla rozhodně vidět, a naopak by ji nudil někde, kde by se jí nechtělo být. Nehledě na to, že po pár dnech by mohl usoudit, že už se znají dostatečně na to, aby spolu mohli skončit v posteli. Co by si s ním v takové situaci počala? Copak ví, co od něj může očekávat? Vždyť i ten Martin, o kterém si myslela, jak už ho dobře zná, začal nakonec dělat úplně něco jiného než to, na čem se domluvili. A co teprve v případě chlapa, jejž prvně viděla před několika hodinami?

Kdyby poslechla zdravý rozum, neměla by už žádné dilema a mohla v poklidu odfukovat tak, jak to dělal ten muž na letišti kousek od ní, jenže apel na její zdravý rozum se u ní míjel účinkem už dost dlouhou dobu. Kdyby měla rozum, šla by na gympl, a ne na konzervatoř. Kdyby měla rozum, šla by na ekonomii, a ne na filozofii. Kdyby měla rozum, našla by si slušného hocha, a ne toho primitiva. Podle mámy se chová nerozumně už od čtrnácti. Tak proč by se najednou měla začít chovat rozumně? Jenom proto, že máma měla vždycky pravdu? To si myslí máma, ale ona trvá na svém, že pravdu měla ona. Na konzervatoř raději nemyslela, to bylo bolavé téma, ale nikdo ji nepřesvědčí o tom, že by byla šťastnější, kdyby se z ní stala inženýrka ekonomie s velkým platem a otravnou nezáživnou prací. A chození s Martinem také mohla koneckonců vzít jako poučnou životní událost. Jak jinak by si potvrdila, že pro ni žádné vztahy s muži nepřicházejí v úvahu, protože je nenapravitelná samotářka?

Musí jen vymyslet katastrofický scénář pro případ, že se z jejího neškodného společníka vyklube postupem času někdo úplně jiný, a vše bude vyřešeno.

Ještě asi hodinu vymýšlela taktiku a strategii a pak teprve usnula.

Probudilo ji vedro. Do spacáku se oblékla tak, jak se oblékala ve stanu, tedy do trika a tepláků, ovšem v hotelovém pokoji noční teplota obvykle neklesá o deset až dvacet stupňů oproti denní. V polospánku si rozepnula zip spacáku a vytáhla ven jednu nohu. Neklidně pak ještě nějakou dobu podřimovala, ale někdy před sedmou se probudila definitivně. Zvedla hlavu a zjistila, že ji ten muž s úsměvem pozoruje ze své postele.

„Dobré ráno,“ popřál se smíchem. „Divím se, že jste si nenavlíkla ještě taky kulicha.“

Pavla vytáhla ze spacáku i druhou nohu, oblečenou do tlusté vlněné ponožky, a zůstala ležet na spacáku. Skopla ponožky a nejraději by shodila i ty tepláky, ale to pochopitelně nebylo možné.

„Dneska pěkně zamotáme hlavu pokojské,“ pokračoval muž v žertování, „když najde jednu postel úplně netknutou. Bude si myslet, že jsme celou noc strávili v tak těsné blízkosti, že jsme se vešli do jedné.“

„Hm,“ byla jediná Pavlina reakce. A k tomu jeden útrpný pohled.

„Copak, po ránu nebýváme v dobrém rozmaru?“

Pavla neodpověděla a sedla si. Zvedla ruce a přihrábla si své husté, nyní rozpuštěné, a tudíž řádně rozcuchané vlasy. Pak pružně vstala a vydala se do koupelny.

Dala si sprchu, vyčistila zuby a oblékla si šortky a čisté tričko. Nohy stejně jako včera obula naboso do látkových tenisek. Nakonec zručnými pohyby svědčícími o dlouholeté rutině stáhla vlasy do barevné gumičky a jejich konce stočila do drdůlku, jejž neviditelně připnula k hlavě několika sponkami. Vrátila se do pokoje a mlčky začala balit spacák.

„Tak co, jak jste se rozhodla?“ zajímal se muž.

Pavla zůstala stát se spacákem v ruce.

„Myslíte ohledně toho, jestli s vámi pojedu dál?“ řekla zbytečně, jen aby získala čas.

„Ano, ohledně toho.“

„Kde mám záruku, že během cesty nezměníte pravidla hry?“

„Záruku? Mohu vám to slíbit, jinak nevím, jakou záruku byste si představovala.“

„Ale zavolám rodičům.“

„To bych vám doporučoval. Kdyby potkali toho vašeho a on jim řekl, že vás nechal samotnou ve Francii, mohli by pěkně zpanikařit.“

„Ale ještě něco, pane…“

„Jmenuju se Marek.“

„Promiňte, já… já jsem vaše jméno nějak přeslechla. Pane Marku, já bych chtěla vidět váš pas.“

„Klidně a beze všeho. A já váš taky, pochopitelně. Uvědomte si, že neriskujete jenom vy.“

„Já… já bych chtěla poslat pohled své kamarádce a napsat jí tam vaše jméno a rodné číslo. Nezlobíte se, že ne? Pochopte…“

„Já to chápu. Musíte se nějak pojistit pro případ, že bych vás chtěl zavraždit, ne?“

„Zlobíte se?“

„Nezlobím. Opravdu vás chápu a schvaluju, že jste tak opatrná.“

Vyměnili si pasy a Pavla z toho jeho opsala rodné číslo. Přitom si všimla data narození. Jeho věk odhadla docela dobře. Bylo mu šestatřicet. Pak si uvědomila, že Marek se jmenuje křestním jménem.

Také Marek se zájmem studoval její pas. Nikdy by neřekl, že je jí devětadvacet. Kdyby měl hádat, řekl by maximálně třiadvacet, ani o den víc. Podíval se na ni. Útlá, ale přitom pevná sportovní postava. A k tomu dívčí obličej s legračním pršákem a plnými ústy. Čelo pod ulíznutými vlasy bylo dětsky vypouklé a její oči jako by byly neustále nedůvěřivě přimhouřené.

Vrátili si pasy.

„Půjdeme na snídani?“ navrhl, když i on dokončil ranní toaletu.

„Já ne,“ řekla klidně. „Jídlo v naší dohodě není.“

„Snídaně je v ceně pokoje.“

Nedůvěřivě se na něj podívala.

„Určitě?“

„Určitě.“

„V každé ef jedničce?“

„Předpokládám, že ano.“

U snídaně Marek Pavlu informoval o tom, jak si představuje program na dnešní den. Pavla si pak z recepce vyřídila nepříjemný telefonát s matkou.

„Jak, že Martin odjel?“ nemohla máti pochopit.

„Prostě jsme se nepohodli.“

„To jsem si mohla myslet.“

„Podívej, mami, nemám moc drobných, musím to zkrátit. Potkala jsem tady známé a cestuju s nima. Vrátím se v neděli za čtrnáct dní, tak, jak to bylo původně naplánované. Pozdravuj Otakara a Danu. Ahoj, ahoj, pá,“ nepustila ji už raději ke slovu a rychle zavěsila. Chvíli zvažovala, zda přece jen neměla mámu požádat o telegrafické zaslání peněz na zpáteční cestu, ale pak rázně potřásla hlavou. Ne, to by udělala chybu. Máma by už zase byla na koni a měla by zadostiučinění, že její samostatná dcera přece jen až tak samostatná není. A Pavle už by se v životě nepodařilo vnutit jí ty vypůjčené peníze zpátky.

Marek na ni čekal u východu z hotelu a když přicházela, se zájmem se na ni díval. Pavla znejistěla. Tohle nesnášela. Neměla ráda, když si někdo takhle okatě prohlížel její postavu. Měla přitom chuť zahalit se něčím od hlavy až k patě.

„Vyřízeno?“ zeptal se a podržel jí dveře.

„Jo, ještě ten pohled.“

„Co na to matka říkala?“

„Po pravdě, radši jsem ji moc nepouštěla ke slovu.“

Marek se zasmál a otočil k ní hlavu.

„Pavlo, vy jste baletka?“

Pavla se skoro schoulila.

„Ne, nejsem.“

„Tak tanečnice? Akrobatka? Sportovkyně?“

„Nic takového. A vy?“ vyrazila do protiútoku.

„Já mám úplně nezajímavou malou firmičku na dodávky a montáž elektronických zabezpečovacích systémů. Ale vy jste mi neodpověděla, co děláte.“

„Pracuju v jedné malé soukromé galerii.“

„Ve své vlastní?“

„Ne, patří kamarádce. Vypomáhám jí.“

„Líbí se vám to?“

„Ano, moc.“

„Máte ráda umění?“

„Mám. A vy? Vy jste asi spíš technický typ, ne?“

„Technický typ rovná se barbar?“

„Takhle to vyznělo? Nemyslela jsem to tak. Chtěla jsem tím říct, že se pracovně pohybujete v úplně jiné oblasti.“

„Nedávno jsme zrovna montovali poplašné zařízení v galerii.“

„Ta naše to určitě nebyla. Tak dobře na tom nejsme, abychom si mohli dovolit takovou investici.“

„Je to investice, která se vyplatí.“

„Budu to muset říct Lídě. Ona je šéfka, ona rozhoduje.“

Nasedli do auta a jeli do centra Avignonu. Zaparkovali pokud možno co nejblíže k papežskému paláci a pak absolvovali prohlídku paláce i pověstného avignonského mostu. Nijak přehnaně si jeden druhého nevšímali, jen občas si navzájem sdělili své dojmy, jinak si hleděli každý svého. Malý problém nastal v době oběda, když Marek vyhlédl útulnou a nepříliš drahou restauraci.

„Počkám na vás tady na schodech ve stínu,“ sdělila mu Pavla a vytáhla z batůžku cyklistickou láhev s vodou, dva suchary, papriku, konzervu s paštikou a otvírák.

„A to si myslíte, že mi bude chutnat, když budu vědět, že vy jíte tohle?“ zeptal se a sedl si na schod vedle ní.

Pavla udiveně zvedla hlavu.

„Jídla mám dost, co blázníte? Jen si klidně běžte utrácet frantíky, řekla jsem, že na vás počkám. Já mám paštiky docela ráda. Co, já se přímo přejím, protože jsem všeho brala větší balení, že to bude pro dva.“

„Tak je budeme jíst spolu. Pozvěte mě. A až je sníme, budu zvát já vás. Anebo jinak. Jeden den se bude obědvat z vašich zdrojů a na večeři budu zvát já, druhý den zvu já na oběd, vy na večeři.“

„Anebo ještě jinak. Běžte si na oběd a nechte mou paštiku na pokoji. Nedostanete z ní ani kousek, máte to marný. Jídlo je momentálně jediná věc, ve které jsem soběstačná a nezávislá na vás, tak mě neukecáte.“

„Nebude mi vůbec chutnat.“

„Jen počkejte, až se francouzští kuchaři ukážou se svým pověstným uměním.“

„Vy jste ale umíněná ženská.“

„To jsem,“ souhlasila a pak se za ním dívala, jak odchází směrem k restauraci. Najedla se, zapila jídlo zteplalou vodou chutnající po umělé hmotě a když byla hotová, napsala pohled Lídě. Poznamenala na něj Markovo jméno a rodné číslo a odnesla jej do schránky.

Marek ji nenechal dlouho čekat. Dorazil dřív, než stačila pročíst informační letáček o Avignonu.

„Tak co, kuchaři se vyznamenali?“ zajímala se.

„Nebylo to špatné. A co vy? Konzervárna se taky vyznamenala?“

„Přímo skvěle,“ pochvalovala si Pavla a přitom uvažovala, že po téhle cestě už jí nikdy žádná konzerva nesmí přijít na oči. „Co jste naplánoval na odpoledne?“

„Bratranec mi dal tip na Saint Rémy. Je to městečko asi dvacet kilometrů odtud a mají tam být nějaké římské vykopávky. Jste pro, abychom se tam podívali?“

„Můj názor tady přece nehraje roli.“

„Takhle jste pochopila naši dohodu?“

„Jak jinak jsem ji měla pochopit?“

„Podívejte se,“ promluvil a hrozivě se před ní vztyčil. „Když jsem vás s sebou vzal jako společnici, neočekával jsem, že mě jako věrný Pátek budete následovat všude tam, kam se mi zamane, i kdyby se vám tam kdovíjak nechtělo. Představoval jsem si, že se na cílech naší cesty rozumně dohodneme a že se pokusíme své zájmy navzájem přizpůsobit. Jestli máte představu co nejdříve dojet k moři a tam se vyplácnout na celé dny na pláž, tak uděláme rozumný kompromis. Zavezu vás tam, můžete se podle chuti opalovat a já se zatím trochu porozhlídnu po okolních památkách. Co vy na to?“

„Pokud jde o tohle, tak válení na pláži z duše nesnáším. Ne že bych se ráda nevykoupala v moři, ale radši až v podvečer a jenom krátce. Jestli nemám názor na to město, co jste říkal, tak je to jen proto, že jsem o něm v životě nic neslyšela. Pod jižní Francií jsem si představovala hlavně taková ta notoricky známá místa jako Arles, Avignon a pak Saint Tropez nebo Cannes. Obávám se, že dál už moje teoretická příprava na cestu nesahá.“

„Ale nejste v principu proti vykopávkám?“

„Vůbec ne, naopak.“

„No vida, jak se zatím krásně shodneme,“ prohodil a pobaveně zvedl obočí. „Takže se jede do Saint Rémy.“

Ve vzduchu nebylo po včerejší bouřce ani památky. Slunce sálalo jako v Africe a Pavla dokořán otevřela okénko rozpáleného auta.

„Vedro, co?“ komentoval její pohyb.

„Nevadí. Já léto miluju. Jsem radši, když je tepleji, než kdybych mrzla. Jsem zimomřivá.“ Posunula si na nose tmavé brýle, napřímila šíji a s radostí v očích pohlédla na krajinu, jíž projížděli. Je tady. Je ve Francii, viděla Avignon a uvidí toho z Francie ještě spoustu. Udělala dobře, že s tím mužem jela. Vůbec se jí nevnucuje, jako by jej příliš nezajímala. Je schopen urazit několik kilometrů, aniž by cítil potřebu prolomit ticho v autě a za každou cenu o něčem konverzovat. Přitom to ticho není tak zlověstné, jak to zažila s Martinem, když po hádce nebo po jeho milostných návrzích měli tichou domácnost.

Pavla si pohodlně natáhla nohy a mimoděk se pro sebe usmála. To je přesně ono. Není sama a přitom ji její společník nechává na pokoji. Úplně ideální situace.

Mlčeli až do cíle své cesty. V malém městečku zaparkoval Marek poblíž náměstí a společně se poohlédli po informační kanceláři. Když ji našli, vzali si propagační materiály, na nichž byla i mapka města. Se šarmantní Francouzkou, která seděla za přepážkou kanceláře, promluvil Marek překvapivě dobrou francouzštinou.

Když vyšli ven, nedokázala Pavla potlačit svou zvědavost.

„Odkud umíte tak perfektně francouzsky?“

„Moje máma pochází z Francie. U nás doma se mluvilo dvojjazyčně. Chudák máma, čeština jí dělá trochu potíže ještě i dnes, po tolika letech.“

„Aha, tak odtud ten bratranec v Paříži.“

„Mám tam ještě babičku, strýce a jedna teta bydlí v Toulouse. Mám v plánu ji navštívit.“

„Nikdy jste nepomýšlel na to, usadit se ve Francii?“

„Ani ne, cítím se být víc Čechem než Francouzem. V Brně jsem se narodil, měl jsem a mám tam své kamarády, a ostatně rozsah mého českého příbuzenstva daleko převyšuje to francouzské. Táta pochází z pěti kluků. Musel bych se zamyslet, abych spočítal své bratrance a sestřenice a jejich potomky. Ve Francii mám ze své generace jenom Pierra, který je strýcův jedináček. A teta z Toulouse, ta se nikdy nevdala.“

„Sourozence máte?“

„Mladší sestru. A co vy?“

„Taky mám mladší sestru.“

„Co dělá?“

„Vystudovala ekonomii a teď je v matčině firmě.“

„Vdaná?“

„Jo, a mají tříletou holčičku.“

„Kolik je vaší sestře, že toho tolik stihla?“

„Sedmadvacet. A vaše sestra?“

„Třiatřicet. Vdaná, dvě děti, je s nimi doma.“

„Dobrovolně?“

„Zdá se vám to být tak hrozné? Ona je náhodou bezvadná mamina. Plně se doma realizuje. Letos na jaře například sama vymalovala celý dům. A její ořechové koláčky jsou prostě nepřekonatelné.“

„Jak se jmenuje?“

„Dana.“

„Jé, moje sestra taky!“

Zasmáli se té náhodě a pak už se plně věnovali hledání cesty k římským památkám. Byly až na samém okraji města. Po pravé straně silnice zahlédli dobře zachovalý vítězný oblouk, o němž si přečetli, že byl postaven na oslavu Augustova vítězství. Po levé straně, dál od silnice, se nacházelo rozlehlé prostranství s vykopávkami města Glanum Romanum. Koupili si vstupenky, ve vstupní hale si prohlédli model někdejšího slavného centra a pak se po kameny dlážděných cestičkách pustili do terénu. Ze starých římských staveb zůstaly většinou jen základy, ale místy se tyčily i dobře zachovalé kamenné sloupy. Pavlu to místo nadchlo. S pomocí modelu, který si prohlédla při vstupu, a hlavně s pomocí vlastní fantazie si živě představovala, jak asi město vypadalo v dobách své slávy, jak v něm vřel život a jak se zde odehrávaly nejrůznější životní příběhy.

Své nadšení si nechávala pro sebe, ale bylo jasně patrné v jejích očích. Marek si ho dobře všiml, ale zdržel se komentáře.

Marek měl u sebe fotoaparát a udělal několik snímků. Nabídky, aby mu na nich pózovala, Pavla nejprve striktně odmítala, ale pak se přece jen dala přemluvit k nějakému tomu postávání před hromádkou kamenů.

Když po více než hodinové prohlídce vyšli ven, Pavla jen vydechla: „A vy byste mě málem odložil někam na pláž.“

„Takže líbilo?“ zeptal se, ačkoliv to dobře věděl.

„Moc. A vám?“

„Mně taky. Ale teď bych si dal něco k pití. Jsem úplně vyprahlý. Vrátíme se dolů do města a dáme si něco?“

„Jsem pro,“ souhlasila. Přesto, když zastavil před kavárničkou, jež měla vyloženy stolky až do poloviny chodníku, zůstala sedět v autě. Napila se ze své láhve a sdělila Markovi, že na něj počká.

„Snad nemyslíte vážně, že se odmítnete nechat pozvat i na limču,“ zavrčel.

„Vlastní zásoby,“ prohodila, mile se na něj usmála a zatřepala lahví.

„Zteplalá vodovodní voda v umělohmotné flašce,“ odfoukl pohrdlivě.

„V jižní Francii uprostřed léta chutná přímo božsky. Líp než šampus na Silvestra doma v činžáku.“

„Že mě pár limonád nikterak finančně nezruinuje, brát na vědomí nehodláte?“

„Nee.“

„A že na mě bude celá kavárna koukat jako na nebetyčného burana, který si dopřává ledový mok, zatímco jeho partnerka sedí v rozpáleném autě a uhýbá si z umělohmotné flašky, taky ne?“

„Můžu se zatím projít tady po okolí. Nemusím sedět v autě.“

„A opravdu by vám tolik ublížilo sednout si vedle mě ke stolku a vypít jednu chlazenou limču? Slečno Pavlo, neberte tak vážně svůj smutný osud majitelky dvou set franků a tašky konzerv,“ přesvědčoval ji s posměšným pohledem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Počkej až za Lyon.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.