TÁŇA KUBÁTOVÁ

OBĚTOVANÁ

Edice POHODKY

Praha 2017

© Taťána Kubátová, 2017

Vydalo v roce 2017 nakladatelství Taťána Kubátová,

Janského 2367/97, 155 00 Praha 5,

web: http://www.tkweb.cz,

e-mail: tana@tkweb.cz

jako celkově 43. a 16. elektronickou publikaci v edici POHODKY

2. vydání

Obálku navrhla a zpracovala © Taťána Kubátová,

sazba Taťána Kubátová

redakce Hana Horová

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-87805-51-0 (epub)

ISBN 978-80-87805-52-7 (mobi)

1

„Přesná jako hodinky,“ zvolal Honza při pohledu z okna a poté otočil hlavu do místnosti.

Firma sídlila v moderním kancelářském komplexu, tudíž hlavním materiálem tvořícím vnější plášť členité budovy byly kov a sklo. Také interiéry se nesly v současném, ba málem futuristickém, a tedy poněkud odlidštěném duchu. Velká a dobře tepelně i zvukově izolovaná okna byla opatřena žaluziemi, které spolehlivě bránily příliš rozverným paprskům jarního či skoro již letního slunce ve snaze oslnit oči hledící na počítačové monitory. Ze stropních podhledů se za doprovodu téměř neslyšného ševelení snášely pomalé proudy chladného vzduchu, které oněm paprskům rovněž rázně zatrhly snahu připomenout osazenstvu místnosti, že venkovní svět se raduje z příchodu nejžádanějšího ročního období.

Muži, vesměs ve světlých košilích a kravatách, se mimoděk přizpůsobili svému prostředí a mnohdy připomínali spíše obdivuhodně výkonné stroje než bytosti z masa a kostí. Na málokterém z pracovních stolů bylo vidět cokoliv nepatřičného a předměty, jakými byla třeba keramická miska s právě kvetoucím kaktusem či rodinná fotografie z loňské dovolené, se zde vyjímaly jako drzí vetřelci.

„Forvarduj mi to, a když to bude físibl, tak jim to zkonfirmuju sám,“ bylo zde slyšet.

„OK, ale musíš napřed zvalidovat, jestli to koresponduje s badžetem,“ znělo z druhé strany. „A hoď na to lůk asap, zítra to má dedlajnu.“

Přesto i sem občas zavál dech lidskosti, který se záhy jako blesková nákaza rozšířil mezi všechny přítomné. K onomu zvláštnímu jevu někdy stačila jedna prohozená větička, jako právě v téhle chvíli ta Honzova.

Kancelářský komplex vznikl na volném pozemku za fotbalovým stadionem a jeho okolí bylo upraveno do podoby parčíku s vyasfaltovanými cestičkami. Stromů zde bylo poskrovnu, ale zahradník mezi plochami trávníku vytvořil pár skupinek okrasného křoví a několik květinových záhonů.

Okna téhle kanceláře mířila právě do onoho parčíku, který se postupem času stal vyhledávaným místem pro milovníky kolečkových bruslí. Parkové cesty totiž navazovaly na chodník, jímž byl obkroužen celý fotbalový stadion, a tak měli bruslaři k dispozici relativně dlouhou trasu na poměrně malé ploše. Odpoledne jich tady kroužila celá hejna. Ostatně neměli to sem daleko. Celý areál totiž nestál za městem, nýbrž byl oddělen pouze frekventovanou silnicí od obytné čtvrti tvořené starou předválečnou zástavbou, jež byla zhyzděna jen sem tam nějakým nízkopodlažním panelákem.

Ovšem pokud právě nebyly prázdniny, dopoledne bylo z hlediska bruslení mrtvou dobou. Tedy alespoň do loňského jara. Už krátce po začátku roku si totiž kdosi všiml, že se na bruslařském okruhu začala pravidelně vyskytovat stále táž postava. Nakonec vypozorovali, že se v jejich zorném poli objevuje s až neskutečnou přesností, a sice denně v deset hodin dvanáct minut. Také její opětovné zmizení po pětatřiceti minutách bylo stejně přesné. Od chvíle, kdy tento fakt konstatovali poprvé, se stalo jakýmsi jejich každodenním sportem hlídat hodinky a navzájem se informovat, že ani dnešek není z tohoto pohledu žádnou výjimkou. A nejen to. Začaly mezi nimi kroužit dohady, kým ona osoba je. Z výšky třetího patra mohli zjistit jen ty nejzákladnější údaje. Mezi ně pochopitelně jako první patřil fakt, že se jednalo o ženu. Za druhé byla štíhlá. Vlasy neměla ani příliš tmavé, ani příliš světlé, spíše středně hnědé a nosila je spletené do copu. Její věk už se odhadoval hůře, nicméně soudili, že jí bude asi kolem pětadvaceti. Jak se střídala roční období, vídali ji pochopitelně hned v několika sadách oblečení. Z nich si mohli hravě vydedukovat, že její vášní asi nebude sledovat nejnovější trendy sportovního oblečení a poté tyhle svršky nakupovat v outdoorových obchodech. V létě si vystačila s obyčejnými šortkami a tričkem a v chladnějším počasí se pohybovala v džínách a mikině.

Čím méně toho o ní věděli, tím víc si toho ovšem vybájili.

„Je to manželka nějakého zazobance, která nemusí pracovat, proto si chodí zajezdit v době, kdy tady nikdo jiný nebruslí,“ zněla zřejmě nejpravděpodobnější teorie. Jenže oponenti měli jiný názor.

„Ta by nebyla tak přesná,“ namítali. „Někdo, kdo nemusí ráno vstávat, ti sem přece nebude chodit takto naprosto pravidelně.“

„Dojíždí sem,“ napadlo někoho. „Není z Brna a přijíždí pořád stejným autobusem.“

„Proč by jezdila zrovna sem,“ oponoval další. „Nejlepší dráha pro bruslaře je od Ronda k Olympii, a navíc nemusíš kroužit pořád dokola.“

„Tak pálí za někým, kdo tu pracuje,“ napadlo kohosi. „Doufá, že si jí všimne a vyjde za ní.“

„Všecko je blbost,“ překřičel je jiný hlas. „Je to profesionální sportovkyně. Celý den má rozfázovaný na jednotlivé tréninkové disciplíny.“

„Nesmysl,“ hádal se někdo další. „Taková sportovkyně ti nebude kroužit po veřejném prostranství a bude mít dojednané hodiny někde na stadioně. Navíc uvaž, že těch pár dní, co tu byl sníh a náledí, musela vynechat. Což zrovna moc profesionální asi nebude, co?“

Trvalo asi dva měsíce, než někoho napadla ona novátorská myšlenka, že v tomhle proskleném akváriu nejsou uvězněni a že je možné odvážit se vykouknout ven i v tak podivnou a neobvyklou dobu, jakou je deset hodin dvanáct minut. Onen hrdinský skutek vykonal, sledován z okna, ten nejmladší z nich. Vyšel z budovy a s telefonem na uchu předstíral hovor. Jakmile jej bruslařka minula, udělal za jejími zády gesto se zvednutým palcem.

„Je to kočka i zblízka,“ zvěstoval posléze. „Trochu pršák, velké oči, pihovatá, ale jen maličko, a výška tak akorát. S těma kolečkama na nohách se to dost těžko odhaduje, ale víc jak metr sedmdesát mít nebude.“

Příští den se jich mezi záhonky poflakovalo už mnohem více. Někdo z toho houfu mladých kravaťáků si dokonce troufl ji pozdravit. Odpověděla nedbale a beze slov, pouze úsporným gestem se zvednutou dlaní, a fičela dál.

Nyní, po více než roce, již ten nejžhavější zájem dávno opadl, ačkoliv toho o ní věděli stále stejně málo jako na začátku. Jedna její vlastnost byla ovšem více než jasná: vytrvalost. Protože dnů, kdy se jí nedočkali, nebylo po celou dobu, co ji sledovali, snad více než prstů na obou rukou.

Když Honza vyslovoval u okna onu novinku, která vlastně novinkou vůbec nebyla, právě poblíž něj procházel jeho šéf a majitel firmy Tomáš Vala. Mířil do své kanceláře, která byla menší než tenhle sálek pro deset lidí a byla umístěna v rohu budovy. Z jedněch oken měl tedy stejný výhled jako jeho zaměstnanci a z těch druhých měl jako na dlani celý fotbalový stadion.

„Až se jednoho dne přestane objevovat, bude to hotový konec světa, co?“ prohodil Tomáš pobaveně směrem k Honzovi a posléze zmizel ve své kanceláři.

Honza se vrátil ke svému stolu a záblesk člověčiny byl rázem pryč.

„Mejlnu ti ty byznys rikvajrmenty,“ sdělil mu kolega sedící vedle něj.

„Nezapomeň do nich inzertnout ty poslední komenty,“ pravil Honza a začal ťukat do klávesnice.

Tomáš mezitím prošel svou kanceláří až k jednomu z oken a s úsměvem vyhlédl ven. Navenek se nijak nelišil od svých zaměstnanců. Vzorně vyžehlená košile, decentní kravata, střízlivý, ale kvalitní oblek a na hlavě čerstvý sestřih v délkách devět – šest. Ale uvnitř, tam byl už dávno jiný a s každým dnem se víc a víc od těch ostatních vzdaloval. Jeho kolegové o tom neměli doposud ani tušení. Nevěděli, že to, co je pro ně jen kratičkým rozptýlením, způsobilo vpravdě revoluční pochody v Tomášově nitru.

Nejprve na tu bruslařku hleděl s mírným pobavením, jako se člověk dívá na kuriózní hříčku přírody, jíž nedokáže porozumět, ale postupně v něm narůstalo cosi, co se začalo nejvíc ze všeho podobat závisti. Z té ženy sálala taková svoboda! Každý její pohyb, každé gesto, ba i držení těla jako by křičely ‚jsem volná a nespoutaná a nádherně si to užívám!‘

Zatímco kolegové pátrali po jejím věku či vzhledu, nic z toho jej nezajímalo. Od samého začátku ji vůbec nebral jako osobu z masa a kostí, nýbrž v ní viděl jen symbol čehosi, co bylo zahrabáno kdesi hluboko v něm a co se celé roky pokoušel potlačovat.

Narodil se ve slušné a spořádané rodině před šestatřiceti lety jako třetí v pořadí, leč druhý žijící. Jeho sestra Jana byla tudíž o celých deset let starší než on. Fakt, že byl odmalička opečováván hned dvěma ženami, jej v době dospívání přivedl ke zcela logické vzpouře, která se projevila tím, že si zvolil jeden z nejnebezpečnějších koníčků, jaký připadal v úvahu. Přihlásil se do horolezeckého oddílu. Od středoškolských let se pak jeho víkendy nesly ve znamení výjezdů s partou k nejrůznějším skalám v Moravském krasu, na Pálavě či na Vysočině. O prázdninách se pouštěli dál na známější a obtížnější místa, k čemuž ovšem byly zapotřebí finance.

„Na rozumného koníčka ti ochotně přispějeme. Ale na tenhle hazard v žádném případě,“ zněl nesmlouvavý ortel rodičů, a tak se Tomáš záhy zorientoval v možnostech, jak si přivydělat při studiu. Začínal s těmi nejpodřadnějšími pracemi, na něž není zapotřebí žádná kvalifikace, pak si přičichl k několika řemeslům, z nichž obzvlášť zednické mu poskytlo docela slušnou praxi. Na vysoké škole už manuální činnost opustil a přivydělával si jako domácí učitel nebo programátor. Ve čtvrtém ročníku se mu naskytla šance pracovat na poloviční úvazek v jedné velmi dobře zavedené mezinárodní konzultantské firmě. Bylo krátce po revoluci a čerstvě založená místní pobočka potřebovala spoustu šikovných lidí, ať už vystudovaných, či teprve studujících. A protože se tam osvědčil, po úspěšném absolvování jej přijali do řádného zaměstnaneckého poměru.

Tahle firma vyžadovala celého člověka. Takového, který neodejde v pět hodin na trénink a v pátek ve čtyři nebude chvátat ke svému autu naloženému horolezeckou výbavou, aby na osmačtyřicet hodin zmizel z dosahu jakéhokoliv telefonu. Samozřejmě jej nikdo na tenhle fakt neupozorňoval. Objevil ho zcela sám a vzhledem k tomu, že jej náplň jeho práce pohltila a že probudila jeho dřímající ctižádost, ochotně a dobrovolně se mu podřídil. Víkendové výjezdy vynechával nejprve občas, pak častěji a pak od nich jaksi upustil docela. Dva roky po vysoké škole už o svém koníčku hovořil v minulém čase. Život před něj postavil daleko lákavější výzvy v podobě tříměsíční stáže ve Spojených státech, v podobě prudkého kariérního růstu a nakonec i v podobě Dominiky.

Dva roky mezi jeho šestadvacátým a osmadvacátým rokem byly snad nejhektičtějšími v jeho životě. Žil tehdy naplno, ba přímo nadoraz. Miloval Dominiku tak, jak člověk může v jeho věku a s jeho zatím nepříliš bohatými zkušenostmi milovat, a navíc se s dvěma kolegy pustil do riskantního podniku, jímž bylo založení vlastní konzultantské firmy. Ve svém stávajícím zaměstnání už neviděl ani jeden z nich další možnosti rozvoje, a navíc si začali uvědomovat všechny nedostatky téhle už příliš přebujelé a zbytečnou administrativou zatížené společnosti. Odvaha a píle, s níž se do díla pustili, a na druhé straně určitě rovněž všechny nasbírané zkušenosti způsobily, že se firmě začalo od počátku téměř zázračně dařit. Jejich příjmy rostly. Budoucnost byla růžová. Tomáš plánoval s Dominikou společný život a vyhlížel budoucí rodinné hnízdečko.

Z úvah, zda koupit raději byt či si vzít hypotéku na dům, byl vytržen tím nejbrutálnějším způsobem, jaký jen byl vůbec možný.

Z víkendové návštěvy své babičky, kam jela autem spolu se svými rodiči, se Dominika jednu krásnou květnovou neděli nevrátila. Řidič, který v protisměru předjížděl autobus, měl v krvi téměř dvě promile a přežil jen s lehkým zraněním.

První tři měsíce táhli firmu jeho dva společníci, zatímco on se pokoušel přijmout nezbytný fakt, že musí žít dál. Jenže pak, jakoby natruc své předchozí slabosti, se naopak vrhl do práce se vší vervou, se snahou přehlušit v sobě všechno lidské, všechno citlivé, všechno nedokonalé. Jeho vize byly daleko smělejší než vize obou společníků. Jeho odvaha předčila tu jejich a neznala hranic. Drsnost, s níž drtil konkurenci, byla často na hranici bezohlednosti.

Jako první nevydržel jeho tempo starší ze společníků.

„Nechci, aby se mi rozpadla rodina,“ argumentoval, když zbylým dvěma nabízel k odkoupení svůj podíl. Při té příležitosti se nechal i ten mladší slyšet, že by bylo zapotřebí zvolnit tempo. Vždyť také on díky němu nedávno zažil krach už druhého svého nadějného vztahu.

„Vztahy, vztahy,“ vykřikoval Tomáš posměšně, „jak můžete v životě sázet na něco tak nestálého a nejistého! Tyhle vztahy,“ dodal a rukou ukázal k čerstvě podepsanému kontraktu, „jsou daleko stabilnější!“

Nicméně společník odešel a zůstali dva.

Rok po Dominičině smrti, ve svých devětadvaceti, se nechal Tomáš přemluvit k účasti na srazu spolužáků ze střední školy po deseti letech. Tam se setkal s Milenou. Někdejší nadšenou svazačku, obrýlenou a oplácanou, nepoznal ze spolužáků ani jeden. Dnes byla štíhlá snad až příliš, její myší vlásky neurčité barvy vystřídala blonďatá hříva a brýle nahradily kontaktní čočky. Nebyla už ani svazačkou. Byla ctižádostivou a nešvary tepající investigativní novinářkou, jíž se měl proč obávat, a také se obával, nejeden politik.

Ačkoliv si dříve téhle holky vůbec nevšímal a snad jí dokonce i kvůli jejím názorům pohrdal, najednou od ní k Tomášovi zavanulo cosi, co sám sobě vysvětloval jako společné vyladění. Když se pak občas domluvili na večeři či posezení u vína, tenhle pocit spřízněnosti se neustále stupňoval. Oba byli totiž naprosto stejně cyničtí, stejně ctižádostiví a stejně neochotní pouštět si do svého života jakékoliv city. Byli dokonce natolik proti příliš důvěrným kontaktům, že by Tomáše ani nenapadlo pátrat po příčině jejího postoje, a sám se o své minulosti zmínil rovněž jen velice letmo.

Oba se poměrně brzy shodli také na ideální představě sexuálního partnera, který nevyžaduje žádné city ani závazky, netrvá na věrnosti, nechce zakládat rodinu a nečiní si nárok na víc času toho druhého, než kolik je mu dotyčný ochoten sám a dobrovolně poskytnout. Jejich sestěhování do jednoho bytu nebylo ničím jiným než výsledkem čistě praktických úvah. Milenu začaly její služební povinnosti čím dál více zdržovat mimo Brno a často dokonce i v zahraničí, tudíž pro ni bylo neekonomické držet si vlastní byt. Tomáš tím pádem nemusel ztrácet čas zbytečnými cestami přes půl Brna, pokud chtěl pobýt s ní, na druhé straně jej její přítomnost v ničem neomezovala, protože měla v bytě vlastní pokoj a v kuchyni se vyskytovala minimálně.

Bylo to absurdní, ale tihle dva lidé se dokonce vzali. Proč, pokud nechtěli ani zakládat rodinu ani netrvali na věrnosti? Zkrátka proto, že měli potřebu sdělit okolnímu světu, že jejich postoj je trvalý a neměnný a že nemá smysl se pokoušet obměkčit její či jeho srdce a lákat je do ošidných osidel citů.

Bylo jim třicet, když se brali, a všichni jejich příbuzní najisto očekávali, že se z nich brzy stane rodina. Kdyby jen tušili!

Zatímco Milena usilovně pracovala na své novinářské kariéře, nepolevoval Tomáš v úsilí rozšiřovat firmu a získávat pro ni nové a čím dál tím větší zakázky. Jeho společník s ním držel krok stále méně ochotně, až jednoho dne rovněž odpadl.

„Tvoje chyba,“ krčil rameny Tomáš, když mu vyplácel jeho podíl. Co na tom, že si musel vzít půjčku? Výše onoho podílu přece jasně svědčila o prosperitě firmy. Ostatně splatil ji v rekordním čase a postupoval stále dál. Počet zaměstnanců narůstal a bylo třeba vyhledat nové sídlo firmy. Našel je před třemi lety v tomhle moderním kancelářském komplexu. To mu bylo třiatřicet a ještě stále jel na plný výkon.

Tou dobou si ještě Tomáš neuvědomoval, že jeho cynismus, díky němuž přistoupil na manželství ze zcela pragmatických důvodů, byl pouhým přechodným stavem nutným pro přečkání bolestného období, zatímco ten Milenin byl, pokud ne vrozený, pak určitě daleko pevněji zakořeněný než ten jeho.

Logicky se pak stalo něco pro něj překvapujícího, a dokonce v místě, kde se cítil zcela bezpečný. Zamiloval se. Přímo ve své vlastní domácnosti, a ještě navíc do vlastní ženy. Nevěděl přesně, jak k tomu došlo. Možná se to stalo díky delšímu času, po který pobývala v bytě, neboť neměla v dohledu žádnou služební cestu. Anebo snad proto, že na pár dní ulehla s poměrně těžkou chřipkou, při níž se o ni Tomáš vzorně postaral. Každopádně jej jeho pocity řádně zaskočily. Poté, co Milena znovu odjela, zjistil, že se mu po ní stýská, a neubránil se dvěma či třem zcela nesmyslným telefonátům, jejichž účelem nebylo nic jiného než ji pozdravit a přeptat se, jak se má. Odpovídala s údivem, ba dokonce snad s mírnou nevolí. Přesto Tomáš kdovíproč doufal, že k podobnému posunu v postojích došlo i u ní.

Jeho chování k ní se viditelně změnilo. Začal být pozornější a něžnější a ačkoliv se o svých pocitech ani slůvkem nezmínil, Milena zpozorněla. A poté mu mimoděk začala dávat najevo, že jí jeho proměna není ani trochu milá. Své krátkodobé poměry, o nichž předtím Tomáš jen matně tušil, nyní zveřejňovala zcela otevřeně. Přitvrdila ve výrazech, pokud přišla na přetřes otázka jejich nejbližší i vzdálenější budoucnosti, a dala jasně najevo, že svobody a nezávislosti si nadále cení ze všeho nejvíc. Otevřeně prohlásila, že jakoukoliv změnu jeho postojů a nároků by z jeho strany chápala jako jasnou zradu a nedodržení podmínek, za nichž byla ochotna se za něj vdát.

Tomášova hrdost i jeho pud sebezáchovy byly naštěstí natolik silné, že pochopil velice brzy, jaké možnosti má v tomhle stavu do budoucna. Buď se z něj stane nešťastník, který bude se psím pohledem číhat na jakýkoliv drobeček přízně a vděčně přijímat sebemenší iluzi její lásky, anebo to rázně utne a zmizí z jejího života. Milena mu, snad čirou náhodou, snad zcela promyšleně, v jeho váhání pomohla. Sdělila mu, že přijala práci zahraniční dopisovatelky, která znamená odjezd nejméně na půl roku. Když poté naznačila, že by ráda v tomhle svém kariérním postupu pokračovala i nadále a že jejich manželství se tedy s velkou pravděpodobností stane čistě formálním, Tomáš neváhal a podal žádost o rozvod. Stihli se rozvést ještě do Milenina odjezdu a rovněž stihli vystěhovat všechny její věci z jeho bytu do domku jejích rodičů.

Bylo mu čtyřiatřicet, měl výtečně prosperující firmu, pohodlný byt na dobré adrese, velice slušné úspory a byl volný. Jaký to skvělý výchozí stav pro započetí nového života! Jenže nic takového si Tomáš neuvědomoval. Pohlcen prací, která se mu už jednou osvědčila jako výborný lék na zraněné city, neviděl kolem sebe nic jiného než čísla, grafy a tabulky.

Jak už bylo řečeno, v tajemné bruslařce neviděl nic jiného než symbol nespoutané volnosti a svobody. Pod jejím mocným vlivem si začal čím dál tím častěji klást otázku o smyslu svého snažení a dokonce dospěl tak daleko, že začal pochybovat vůbec o smyslu celé své firmy. Co vlastně taková společnost přináší světu? Poskytuje jedněm rady, jak od těch druhých získat víc peněz, doporučuje způsob, jak prodat více produktů těm, kteří by se bez nich beztoho obešli. Pomáhá plánovat zavádění počítačových aplikací, které mají desetinásobné množství funkcí, než je zapotřebí, a následně se snaží vymyslet, k čemu ony funkce použít, aby se investice vyplatila. Až se jednou sám sebe zeptá, čím obohatil tento svět, komu udělal radost, komu pomohl po jiné než finanční stránce, koho povznesl a komu přispěl k nalezení nové životní cesty, bude jen mlčky klopit hlavu.

Zničehonic se před ním začaly vynořovat vzpomínky na jeho sny a tužby z dob, kdy s partou kamarádů nocoval na zemi pod skalou, ze svého spacáku hleděl na nebe poseté hvězdami a do ucha mu zněly akordy vyluzované otřískanou kytarou spolu s melancholickým popěvkem posledních opozdilců uhranutě hledících do žhavých uhlíků dohasínajícího táboráku.

Tenkrát snil o tom, jak bude poznávat svět, jak se naučí rozumět přírodě a jejím zákonitostem, i o tom, jak své zážitky zprostředkuje dalším lidem. Vášnivě fotografoval. Ba koupil si také videokameru, která nyní leží zahrabaná kdesi v nejhořejší přihrádce šatní skříně, technicky zastaralá a odsouzená k zapomnění spolu s řádkou nasnímaných kazet.

Kam se ten tehdejší Tomáš poděl? Proč se na něj dnes místo ošlehaného horala s jiskrou v oku dívá ze zrcadla ten divný bledý panák v bezvadném obleku, hubený a s ochablými svaly a s cynickou vráskou vedle úst? Je možné svést celou tuhle jeho proměnu jednoduše na osud?

Netrvalo dlouho a Tomáš začal shánět kontakty na své dřívější kamarády z oddílu. Jen co jich pár našel, zjistil, že zdaleka není sám, koho život semlel podobným způsobem. Zato byl zřejmě jediný, kdo si absurdnost své stávající existence uvědomoval. Naštěstí někdo přece jen zůstal. Dvojice věrných, která jej posléze seznámila se skupinou dalších nadšených milovníků hor a přírody.

Oprášil svou horolezeckou výbavu, dokoupil ty součásti, které už dosloužily, a začal se s novou partou vydávat na jednodenní či víkendové pouti za dobrodružstvím. Začal pracovat na své kondici i během týdne a brzy si s téměř stoprocentní jistotou uvědomil, že našel nový smysl svého života, i když jeho směrem si ještě zdaleka nebyl jist. V práci pokračoval se zdánlivě stejným nasazením, ale beztoho věděl, že jednoho dne, až bude vědět, kudy dál, ji opustí. Prozatím mu sloužila jako zdroj příjmů, jež nyní paradoxně potřeboval ještě více než dřív. Jejich účel ale byl tentokrát zcela konkrétní. Rozhodl se přispět štědrým sponzorským darem na expedici do Nepálu, jíž se hodlal sám zúčastnit. Nešlo o čistě horolezeckou výpravu. Jejím posláním bylo také zdokumentovat tamní přírodu i život místních lidí. Smělý projekt jej pohltil natolik, že se z něj stala dokonale rozdvojená osobnost. Ve firmě byl stejně profesionální jako dřív, ve volném čase plně soustředěný na nový cíl.

Když se nyní díval z okna na onu bruslařku, měl pocit, že by jí měl nějakým způsobem vyjádřit své díky. Jistě, souvislost jejího objevení se změnou jeho životních postojů mohla být čistě náhodná. Kdyby tahle žena neexistovala, možná by se objevil jiný impulz, který by jej tak jako tak postrčil směrem, jímž se nyní ubírá. Jenže kdoví? Jak dalece si tím může být jist? Její působení bylo zpočátku zcela nenápadné. Vlastně při jejím spatření pociťoval zprvu jen kratičká bodnutí touhy po stejné svobodě, jaká vyzařovala z ní. Teprve postupně se přidávaly otázky, jaké si už léta, anebo také doposud nikdy, nepoložil. Dokázalo by něco takového způsobit jedno náhodné setkání s dávným kamarádem nebo spatření nějakého působivého dokumentu, z něhož by na něj cosi naléhavě promluvilo? Tomáš tušil, že sotva.

Bruslařka mu zmizela z očí, neboť se právě pohybovala po odvrácené straně okruhu kolem fotbalového stadionu, a on se užuž chtěl posadit za svůj stůl. Jeho pozornost ale náhle přitáhl mladík, či spíše ještě kluk, který si na širším mírně svažitém plácku před hlavním vchodem stadionu zkoušel svou dovednost na skateboardu. Místa měl k dispozici dostatek a pohyboval se spíše poblíž brány než na chodníku tvořícím okruh. Přesto Tomáš zpozorněl, když se bruslařka objevila na viditelné polovině okruhu a rychle se svým typickým plavným a uvolněným stylem přibližovala. V tomhle teplém dni měla na sobě jen šortky a tričko s krátkým rukávem a na zádech malý batůžek.

Tomáš najednou vycítil, co se stane, ještě dřív, než ho k jakémukoliv tušení opravňovaly zjevné skutečnosti. Mladík učinil další ze svých nespočetných pokusů o jakýsi akrobatický prvek, jenže zatímco předtím se prkno, z něhož seskočil, po jednom či dvou metrech samo zastavilo, tentokrát do něj před seskokem kopl tak nešťastně, že se nekontrolovatelně vydalo k okruhu. Přímo pod nohy bruslařky, která tento rovný úsek zdolávala plnou rychlostí.

Ačkoliv se o to bleskurychle pokusila, vyhnout překážce už se jí nepovedlo. Tomáš viděl jako ve zpomaleném filmu, jak letí zbavena rovnováhy a pak celým tělem dopadá na tvrdý asfalt chodníku.

Neváhal ani vteřinu. Z otevřené police popadl lékárničku, kterou zde měl po ruce ode dne, kdy jeden z jeho lidí v kanceláři omdlel a při pádu si rozrazil hlavu o hranu stolu, a druhými dveřmi vedoucími přímo na chodbu se vyřítil z kanceláře. Na výtah nečekal a rozběhl se dolů po schodech.

Když dorazil k bruslařce, už se snažila zvednout. Kluk s prknem se beze stopy vypařil a nikdo jiný se poblíž nenacházel. Dřepl si k ní.

„Pomalu,“ nabádal ji uklidňujícím tónem. „Dejte mi ruku, pomůžu vám.“

Jeho pomoc nepřijala a otočila se tak, že zůstala sedět na chodníku. Na mnoha místech měla oděrky, ačkoliv byla vybavena loketními i kolenními chrániči a na rukou měla rukavice bez prstů. Jeden kolenní chránič se jí bohužel při pádu sesmekl nebo snad dokonce utrhl, neboť koleno bylo celé rozbité a zkrvavené. Žena se držela za zápěstí a křivila obličej. Zjevně byla v šoku.

Tomáš se hbitě rozhlédl a rozhodl se dopravit ji na lavičku vzdálenou asi tři metry. Pokud má ovšem v pořádku všechny kosti nebo aspoň ty na nohou. Zdálo se, že ano. Bez velkých potíží natáhla nohu s odřeným kolenem tak, aby ulevila bolesti, a ani druhá nevypadala zlomená.

Jenže když jí nabídl přesun, nepohnula se a nijak se nesnažila pomoci mu v jeho snaze vzít ji v podpaždí a zvednout. Naopak, vehementně protestovala.

„Nechte mě, to je dobrý,“ vyhrkla. Poté natáhla ruce a začala rozepínat přezky na svých bruslařských botách.

Přece jen ji přesvědčil, aby se nechala odvést na lavičku. Spíše ji tam donesl, než dovedl, ale když už seděla, docela rychle se začala vzpamatovávat. Ujistila Tomáše, že nemá žádné vážné zranění a nepotřebuje ani sanitku, ani doktora, a dokonce mu dala dost jasně najevo, že nepotřebuje ani jej. Přesto se nenechal odehnat. Přiměl ji, aby si nechala ošetřit alespoň ty nejhorší oděrky, celkem zručně jí je ovázal a zalepil a nakonec jí i pomohl přezout se z oné tolik nestabilní obuvi do tenisek, které vylovila ze svého batůžku.

„Díky, to už je dobrý,“ ujišťovala jej roztřeseně neustále dokola.

„Jak daleko bydlíte?“ zeptal se, když mu bylo jasné, že na odvoz sanitkou to naštěstí opravdu nevypadá.

„Tady, kousek,“ informovala ho.

„Stejně vás tam dovezu. Počkáte pět minut, než si dojdu pro auto?“

Poprvé se mu zahleděla do tváře. S maximální pozorností, jako by odhadovala, zda mu může věřit a zda může jeho nabídku přijmout. Vrátil jí pohled s němým ujištěním, že jí nehodlá ublížit.

Co vyčetla v tom jeho, když hned poté vehementně zavrtěla hlavou a odhodlaně, i když se zjevnou námahou, se zvedla z lavičky?

Chvíli stáli proti sobě. Teprve nyní si uvědomil, že si už dávno přál setkat se s ní a že jeho zdánlivý nezájem byl způsoben jen strachem ze zklamání. Bál se, že zblízka bude obyčejná, nezajímavá a naprosto jiná, než jak o ní v koutku duše snil. Ale ona byla všechno jiné, jen ne obyčejná. Sahala mu asi po bradu a z její bledé tváře svítily ty nejčarovnější oči, jaké kdy viděl, hnědozelené s dlouhými řasami a s hloubkou, z níž se mu zatočila hlava.

Jenže on pro ni byl někým tak cizím a vzdáleným, jako by žil na jiné galaxii. Jaký kontrast mezi nimi musela vidět! Byla oblečená v obyčejném a nyní navíc místy roztrženém a špinavém tričku a vlasy měla i přesto, že byly spleteny do volného copu, divoce rozcuchané. On se nad ní tyčil ve svém bezvadném obleku, který utrpěl jen nepatrný šrám ve formě šmouhy od prachu, v nažehlené košili a s kravatou kolem krku. Letmé setkání dvou světů, které jsou zdánlivě naprosto neslučitelné. Měl chuť ji ujistit, že si nejsou tak vzdáleni, jak se jí zdá. Že to, co vidí, je pouhá maska, nutný kostým pro roli, kterou už dávno nehraje srdcem. Na jazyk se mu drala nesmyslná slova o tom, co všechno pro něj znamená, jakou úlohu nevědomky hrála v jeho životě, i o tom, jak jej její nynější zhmotnění a zlidštění uvedlo v náhlý úžas.

Ani jedno z oněch slov však přes jeho rty neprošlo. Místo toho promluvila ona.

„Díky, opravdu není potřeba, abyste mě vozil,“ vyhrkla rázně a chopila se svých bruslí.

„Tak vás aspoň doprovodím,“ naléhal. V téže chvíli se na jeho opasku rozezněl mobilní telefon. Jedním zmáčknutím jej umlčel.

„Vážně, nemusíte,“ odmítla i tuhle jeho nabídku. „Máte práci. Já… děkuju vám, že jste mi pomohl. Opravdu se už se mnou nezdržujte.“

„Ne, půjdu s vámi,“ namítal a pokoušel se vzít jí z rukou brusle.

Zastavil jej spíš její pohled než další ujištění, že jeho doprovod skutečně nepotřebuje. Pokud nechtěl vypadat vlezle a dotěrně, nezbývalo mu nic jiného než nechat ji jít. Díval se za ní, jak se i přes zjevné kulhání snaží o svižnou chůzi, a cítil nevysvětlitelné zklamání. Pak rázně posbíral obvazy a náplasti, uložil je zpět do lékárničky a vrátil se do budovy. Když pohlédl z okna směrem k silnici, právě přecházela. Zakrátko zmizela mezi domky v nejbližší ulici.

Měl podivné tušení, že už ji nikdy neuvidí, přesto v příštích dnech vytrvale vyhlížel z okna, když se přiblížila její hodina.

„Co se děje?“ dohadovali se už v první den její absence kolegové, kteří vzhledem k umístění oken ve své kanceláři neměli o celém incidentu ani tušení. „Že by už dovolená?“

„Třeba se odstěhovala,“ napadlo kohosi.

„To by nám snad neudělala!“ ozvaly se rovnou dva hlasy.

Vzhledem k tomu, že se blížilo datum Tomášova odjezdu do Nepálu, jeho myšlenky k té ženě zalétaly čím dál méně často.

Den před odjezdem svolal poradu, na níž ještě jednou zrekapituloval pokyny, které je třeba dodržet po dobu jeho nepřítomnosti.

Ten den bylo pod mrakem, ale chvíli po začátku porady mezi mraky přece jen vykouklo slunce a jeho paprsky oslnily všechny, kteří seděli čelem k oknu. Honza se zvedl a uchopil ovládací řetízek žaluzie. Mimoděk vyhlédl ven a na chvíli zůstal nehybně stát.

„Vrátila se,“ zvolal.

Tomáš vstal a přistoupil k oknu. Jeho bruslařka právě zdolávala krátký rovný úsek s rozletem, který si v ničem nezadal s tím dřívějším. Kromě úzkého pruhu obvazu, který jí na pravém zápěstí vykukoval z rukavice, vypadala stejně jako dříve. Tomáš se usmál.

„Vraťme se k tématu,“ řekl mnohem živějším hlasem než předtím a usedl zpět na svoji židli.

2

Zvonek za dveřmi jej vyrušil právě ve chvíli, kdy otvíral dveře sprchového koutu. Chvatně sáhl po tmavomodrém koupacím plášti, hodil jej na sebe a pevně si utáhl pásek. Hbitě si otřel chodidla, ale naprosto nedostatečně, jak bylo posléze patrné z mokrých šlápot, které za ním zůstávaly na dlažbě předsíně, když rázoval ke vstupním dveřím.

„Už jdu,“ volal, aby dal návštěvníku najevo, že nemá své čekání vzdávat. Lépe řečeno návštěvnici. Moc dobře věděl, kdo k němu v tenhle večer míří, jen trochu špatně odhadl čas, který mu zbývá k nutné hygieně po namáhavém tréninku.

Odstranil řetízek a otevřel dveře dokořán. Teatrálně rozpřáhl náruč.

„Vítej,“ pronesl slavnostně s ústy od ucha k uchu a ustoupil, aby mohla Veronika projít dovnitř.

Jen co zavřela dveře, nedočkavě se jí zeptal: „Tak co, nerupla?“

Zřejmě byl špatný herec, protože se Veronika zasmála a prohodila:

„To jsem si mohla myslet. Máma ti už volala, co?“

Chvíli se tvářil tajemně, ale pak se rozesmál.

„V podstatě jsem to z ní vyloudil,“ ujistil ji. „Nemůžeš si přece myslet, že bych ve zdraví dožil večera, kdybych nevěděl, jak jsi dopadla.“

Napřáhl k ní ruku. „Gratuluju, Verunko, opravdu z celého srdce. A nepustím tě domů, dokud to pořádně neoslavíme. Běž prosím tě do obýváku, já se jdu honem zcivilizovat.“

Zakrátko se vrátil do pokoje v plátěných kalhotách a úpletové polokošili s krátkým rukávem. Veronika už seděla ve svém oblíbeném křesle u okna a podle dvou sklenic s džusem postavených na stolku, které sem před chvílí přinesla z kuchyně, se dalo lehce usoudit, že se v tomhle bytě cítí téměř jako doma.

Tomáš se při pohledu na připravené nápoje zasmál.

„V lednici mám něco lepšího,“ ujistil ji. „S bublinkama. Akorát mě musíš nechat napřed něco sezobnout, protože jinak by mě hned prvních pět bublin totálně odpravilo.“

„Cos vyváděl, že ses nestihl najíst?“ zajímala se Veronika.

„Krotil jsem jeden zatvrzelý převis.“

„A zkrotil?“

„To si piš,“ zazubil se na ni.

Veronika mu s úsměvem pohlédla do tváře. Svého strýce měla velice ráda a také jej nadmíru obdivovala. Bylo mu sice už třiačtyřicet, ale byl nesmírně vitální a pokud šlo o kondici, hravě strčil do kapsy všechny její rachitické nebo naopak obézní spolužáky. Ačkoliv byla teprve polovina června, už nyní byl dohněda opálený jak v obličeji, tak i na štíhlých, ale svalnatých pažích. Nebýt jeho modrých očí, vypadal by se svými tmavými vlasy jako Španěl nebo Ital.

„Dáš si se mnou pizzu?“ zavolal na ni z kuchyně přiléhající k obývacímu pokoji. „Mám na mražáku dvě.“

„Dík,“ odmítla. „Divím se ti, že konzumuješ takový humus. Vždyť snad umíš docela slušně vařit, ne?“

Vykoukl z kuchyně a zazubil se na ni.

„Neopič se po mámě,“ upozornil ji. „Její sekýrování mi stačí bohatě. Vařím jen při zvláštních příležitostech, a zejména když chci ohromit dámu. Ne že bys nebyla dáma, ale je mi jasné, že ty mě máš prokouknutého natolik, že bych tě stejně neohromil.“

Zatímco čekal, než se pizza v mikrovlnce upeče, obrátil do sebe v pokoji na jeden nádech sklenici s džusem a posléze v kuchyni ještě další dvě s minerálkou.

„Jak to probíhalo?“ stihl se mezitím dotázat. „V pohodě, nebo hororově?“

„Něco mezi,“ zasmála se Veronika. „Trochu jsem plavala v obhajobě diplomky, ale nakonec ji mám za dvě.“

„Šikulka,“ zazubil se na ni. „Na jaké téma jsi vůbec měla diplomku?“

„Selská povstání v šestnáctém století a jejich dosah do současné doby.“

Hvízdl.

„A co z nich sahá do současné doby?“ zajímal se.

„Co?“ opáčila. „Nic moc. Akorát poznatek, že lidi jsou úplně stejní, jak byli tehdy, a žádný pokrok nenadělá nic s tím, že když na to přijde, technika netechnika beztak pořád reagujeme jako tupé stádečko.“

Tomáš se zasmál.

„To je hezké. Akorát mi to spíš než jako téma z historie přijde blíž k psychologii.“

„Tyhle dva obory mají dost společného,“ dala mu za pravdu.

„Takže historie, to je vlastně seznam lidských úchylek setříděných podle data?“ zeptal se Tomáš.

Veronika vyprskla.

„Seš hroznej,“ zpražila ho.

Tomáš si vzal nakrájenou pizzu do pokoje a zatímco ji pořádal, povzbuzoval Veroniku dalšími dotazy k podrobnějšímu vyprávění o průběhu státnic.

Veronika byla jeho jediná neteř. Byla starší z obou dětí jeho sestry a mnohem zodpovědnější. Její bohémský bratr Pavel se sotva dopracoval k maturitě a nyní se víceméně úspěšně živil jako asistent produkce kdesi u filmařů.

Už od jejího dětství měl Tomáš s Veronikou hezký kamarádský vztah, který se ještě prohloubil po oné události před třemi lety. Veronice tehdy bylo dvaadvacet a více než dva roky měla vážnou známost, vlastně první neplatonickou, jak posléze vyrozuměl. Tím tragičtěji na ni dolehla nešťastná smrt onoho mladíka, který se o prázdninách vydal s kamarády na nesmyslně hazardní rafting kamsi na extrémně divokou vodu. Veroniku ta bolestná zkušenost zasáhla natolik silně, že se příštích několik měsíců celá rodina strachovala o její život. Hlídali ji málem na každém kroku a dokonce ji přiměli vyhledat odbornou psychologickou pomoc. Ztratila tehdy také rok školy, protože ještě ani začátkem října nebylo myslitelné, aby se pokoušela včlenit do normálního života.

Tomáš se jí nijak nevnucoval s připomenutím, že on sám zažil podobnou ztrátu, nýbrž Veronika sama začala postupně přicházet s dotazy na jeho tehdejší pocity. Její potřeba přehrabovat se ve smutných vzpomínkách a zatahovat do nich i jeho mu nejprve nebyla příliš vhod, ale po čase si s překvapením uvědomil, že nahlas pojmenované bolesti najednou bolí tak nějak méně, anebo vlastně už vůbec.

Každopádně je tohle období velice sblížilo a od té doby se už několikrát stalo, že se mu Veronika přišla svěřit s něčím, co neřekla ani svým rodičům.

Příští školní rok se už Veronika do školy vrátila, ale zameškaný rok samozřejmě nedohonila a musela opakovat čtvrtý ročník s úplně novým kolektivem. V něm našla svou dosud nejlepší kamarádku Magdu. No a byl to právě Tomáš, jemuž se před rokem přišla svěřit se svým přáním odstěhovat se od rodičů a osamostatnit se.

„Naši mě od jisté doby strašně hlídají,“ postěžovala si. „Vidí ve mně střídavě buď mimino, nebo pošuka. Když se vracím v půl jedenácté z kina a zahlídnu mezi dveřma ten mámin strhaný obličej, je mi jasné, že poslední půlhodinu prožila v přesvědčení, že někde ležím buď zavražděná nebo zasebevražděná. Takhle to fakticky dál nejde. Půjdu na celé prázdniny na brigádu a vydělám si na vlastní bydlení.“

Tomáš se tehdy rozesmál.

„Za jedny prázdniny si na vlastní bydlení rozhodně nevyděláš,“ poučil ji pobaveně. Veronika obrátila oči v sloup.

„Tak blbá zase nejsem,“ ujistila ho. „Jde o to, že Magda má vlastní třípokojový byt a žije v něm sama. Poslední dva školní roky pronajímala jeden z pokojů vždycky nějaké studentce. No a tak jsem se jí zeptala, jestli bych tou studentkou nemohla být v příštím roce já.“

„Jo tak,“ pochopil Tomáš. „Hm, ta tvoje Magda bude nejspíš dcerunka nějakých zazobaných rodičů, když má už v době studií vlastní byt, co?“

Veronika se zasmála.

„Jsi úplně vedle,“ ujistila jej. „Mámu už dávno nemá a s otcem se vůbec nestýká. Ten byt zdědila po jedné staré paní, o kterou se starala až do její smrti. Přitom si zároveň vydělala na studia. Ne tolik, aby nemusela při škole pracovat, ale jakžtakž s tím vyjde, když navíc pronajímá ten pokoj. Vlastně mi nabízela, ať k ní jdu bydlet zadarmo, ale to jsem pochopitelně nemohla přijmout.“

Tenkrát Tomáš Veronice pomohl přesvědčit Janu, aby své dceři v onom vlastně jen částečném osamostatnění nebránila. Nakonec Jana podlehla, obzvlášť proto, že na rozdíl od Tomáše měla možnost se s Magdou už několikrát setkat a měla z oněch setkání jen ty nejlepší dojmy.

Tomáš dojedl pizzu, odnesl talíř a místo něj přinesl z kuchyně dvě sklenky s vychlazenou lahví šampaňského. Zručně láhev otevřel a oběma nalil.

„Na budoucnost naší čerstvé slečny magistry,“ pronesl přípitek.

Když se znovu posadili, zeptal se Tomáš Veroniky na termín promoce.

„Prvního července,“ sdělila mu.

„No vidíš,“ řekl. „Ještě že jsem ti rozmluvil ten původní termín zájezdu.“

„Měls pravdu,“ uznala Veronika. „Promoce by padla akorát doprostředka. Já myslela, že ji dají hned v tom samém týdnu, jako jsou státnice.“

Svou cestovní kancelář provozoval Tomáš už třetím rokem. Což ovšem neznamená, že až do té doby pracoval ve své konzultantské firmě. Když před sedmi lety odjel do Nepálu, měl představu, že po návratu bude víceméně pokračovat ve svém dosavadním způsobu života. Jenže jakmile se vrátil, jeho pocit, že v posledních letech vyznával naprosto špatný žebříček hodnot, se natolik vystupňoval, že do svého starého života vplul jen s největším sebezapřením. Navíc ne nadlouho, protože se mu ještě během pobytu v Nepálu podařilo navázat kontakty se zahraniční filmařskou skupinou, která mu nabídla účast na časově mnohem náročnějším projektu, než byl ten jejich. Tentokrát ani nebylo nutno se na něm podílet finančně, protože skupina pracovala na komerční bázi.

Svoji konzultantskou firmu nakonec prodával v krátké pauze mezi cestováním, což ovšem neznamená, že by k prodeji přikročil zbrkle. Naopak se mu podařilo získat tak výhodnou nabídku, že od nynějška až do konce života nemusí řešit sebemenší existenční starosti, a nejen to, může si žít téměř královsky.

Utržené peníze rozumně investoval a v příštích čtyřech letech na ně ani nesáhl. Obživu mu poskytl jeho největší koníček. Postupně spolupracoval s několika filmařskými týmy, které potřebovaly natáčet buď dokumenty nebo hrané scény v autentickém vysokohorském prostředí, ať už to bylo v Himalájích, v Andách či jen v Alpách. Místy pracoval před kamerou v roli kaskadéra, místy za kamerou v pozici toho jediného, kdo dokáže pořídit záběr z nebezpečného místa. Informace o charakteru své práce před rodiči a sestrou pečlivě filtroval, protože věděl, že by je jinak odsoudil k životu ve věčném strachu. Sám míval ve vypjatých momentech jen takový strach, který byl nutný k tomu, aby neztratil pud sebezáchovy.

Pak se jednoho krásného dne ucho utrhlo.

Ne, nezřítil se do propasti, ani jej nestrhla lavina, nýbrž jej zradilo jeho vlastní tělo. Konkrétně jedna meziobratlová ploténka, která mu nicméně přivodila takové peklo, že jej zpod Mont Blanku snášeli na nosítkách a odváželi helikoptérou. Ortel lékařů byl i v době, kdy se ploténka opět umoudřila, jasný: žádné extrémy, žádné dvacetikilové batohy, žádné několikadenní pochody s plnou polní. Nakonec byl rád, že mu povolili běžnou horskou turistiku a doporučili kolo.

Jejich ortel jej ovšem nezdrtil. Nebyl dvacetiletým mladíkem, který by právě v tomhle svém nynějším způsobu života viděl veškerý smysl své existence. Zatímco ležel v nemocnici, přicházeli jej navštívit jeho bývalí kolegové i podřízení a také spolužáci z vysoké školy. Ti všichni mu nevědomky vnukli jednu zajímavou myšlenku, která posléze úspěšně vyklíčila. Při debatách o jeho horské anabázi, jakož i všeobecně o kráse hor a vůbec sportovních aktivit, si několik jeho přátel postesklo na zoufalý nedostatek cestovních kanceláří zaměřených právě na tento způsob trávení dovolené. Jistě, cestovek s horskými túrami anebo s cyklistickou náplní bylo, kam se jen člověk podívá, jenže všechny vycházely z jednoho mylného předpokladu. Totiž že co sportovec, to mladý člověk, který má hluboko do kapsy. Chce nocovat ve stanu, nikoliv v hotelu. Na delších trasách je ochoten absolvovat noční přejezdy se spaním v poloze skrčence na sedadle autobusu. Zkrátka nechce utratit jedinou zbytečnou korunu za cokoliv jen trochu komfortnějšího. Naopak ten, kdo má peníze, chce letět do nějakého letoviska all inclusive a tam se válet u moře.

Jenže mezi lidmi středního věku se nacházelo nezanedbatelné množství těch, kteří dobře vydělávali a přáli si o dovolené slušně bydlet a užívat si komfort služeb špičkových hotelů, ale zároveň chtěli podávat nadprůměrné sportovní výkony, ať už při horských túrách, nebo cyklistice. Takovéhle přání ovšem žádná cestovní kancelář splnit nedokázala.

Od onoho konstatování už nebylo daleko k činu a Tomášova cestovní kancelář Azimut vznikla krátce poté, co se Tomáš vrátil z nemocnice. Začal pozvolna a v prvním roce vyvezl v podstatě jen své známé, případně známé z druhé ruky. Druhý rok taktak stíhal administrativu, zato už ne účast ve všech skupinách, proto si najal schopné průvodce. Letos měl před sebou třetí sezonu a všechny zájezdy vyprodané. Pokud šlo o něj, čekalo jej znovu cestovatelské léto, neboť si ponechal průvodcování rovnou pěti skupin. Dva zájezdy byly zámořské vysokohorské, jeden vysokohorský alpský a dva alpské napůl cyklistické a napůl turistické.

Jen co měl letní program své cestovní kanceláře pohromadě, nabídl Veronice výběr libovolného zájezdu v libovolném termínu pro dvě osoby jako svůj dárek za úspěšné ukončení vysoké školy. Veronice se rozsvítily oči a dlouho neváhala.

„Alpský cykloturistický,“ vyhrkla.

„Nechceš radši za moře?“ lákal ji. „Neber ohled na to, že je zájezd mnohem dražší. Klidně strýčka vyždímej, když ti tu možnost dává.“

„Kdepak,“ smála se Veronika. „Samotné horské túry, to by mě zničilo. Raději je prostřídám s kolem.“

Nezanedbatelným kladem Veroničina nového bydlení u kamarádky se totiž stal její příklon k aktivnějšímu způsobu života. Dříve trochu pohodlná slečna se nechala onou Magdou ovlivnit natolik, že si koupila kolo a jezdila s ní na vyjížďky.

Tomáš tudíž nepochyboval o tom, komu připadne jeho druhá poukázka na dovolenou. Ačkoliv od neštěstí, které ukončilo Veroničin partnerský vztah, uplynou už brzy tři roky, Veronika si doposud nového přítele nenašla. Však také Tomášovi vzápětí potvrdila, že druhý poukaz nabídne Magdě.

„Jen aby přijala. Pokud ona s někým chodí, asi bude volit dovolenou raději s ním než s kamarádkou,“ zapochyboval.

„Nechodí s nikým,“ ujistila ji Veronika. „Nemá čas ani chuť.“

Tomáš se tenkrát jen zasmál.

„No jo,“ prohodil, „vždyť máte, holky, ještě pár měsíců času. Kdoví, co se do té doby stane. Co ty víš, třeba si někoho najdeš ty a budeš ráda, žes to Magdě napevno neslíbila.“

Nyní už byla dovolená téměř za dveřmi.

„Pořád platí, že jedeš s Magdou?“ zajímal se Tomáš.

„Pochopitelně,“ opáčila.

„Fajn, tak to se s ní konečně seznámím,“ prohodil. „Protože tenhle zájezd budu průvodcovat sám.“

„No jo, vlastně,“ uvědomila si Veronika. „Naši ji dávno znají, jenom ty ještě ne. Jé, vidíš,“ napadlo ji náhle a vzápětí se nad svým nápadem zahihňala, „to by byla legrace, kdybyste se vy dva dali dohromady.“

Tomáš se zasmál. „Je sice hezké, že mi tak fandíš,“ prohodil, „ale přece jen tvé spolužačky jsou na mě trochu moc mladé. Já vím,“ zarazil ji, když se nadechla k námitce, „pamatuju si, žes říkala, že je starší, protože si musela na vejšku nejprve vydělat. Ale i kdyby byla o pět let starší než ty, pořád bude ode mě o dvanáct. Kdepak, děvče, zajíčci mě nikdy nezajímali. Já jsem spíš na to souznění duší a společné zájmy,“ dodal pobaveně.

„Není o pět let starší,“ řekla Veronika.

„No vidíš.“

„Je starší o dvanáct.“

Tomáš se k ní udiveně otočil. „Vážně?“

„Jo, nedávno jí bylo sedmatřicet.“

„Ty kamarádíš se sedmatřicetiletou? A bydlíš u ní?“ žasl. „A tahle sedmatřicetiletá právě zároveň s tebou ukončila vejšku? Prosím tě, tak tomu ani trochu nerozumím. Co je to za ženskou?“

„Bezva holka, Tome. A nesnaž se ani náznakem si myslet, že v našem vztahu je něco nenormálního. Dobře, ušetřím ti analýzu, možná ji opravdu spíš než jako rovnocennou kámošku vidím tak trochu jako starší a moudřejší sestřičku, zatímco ona mě vidí naopak jako mladší a hloupější. Připouštím, že když porovnám, kolik toho ví ona o mně a kolik já o ní, je tady jistá nerovnováha, ale z její strany to určitě není záměrné. Prostě já jsem ta, co víc chodí o radu za ní, než naopak, tudíž nemá důvod tolik toho o sobě povídat. Ale to základní z jejího života vím.“

„Co víš?“

„Že vystudovala zdravku, že se starala o mámu, dokud neumřela, a pak pracovala roky jako pečovatelka. Jedna paní, o kterou se starala, jí odkázala byt. A protože si za ty roky práce našetřila, tak si prostě šla ve dvaatřiceti splnit svůj dětský sen a vystudovat historii. Během studií si přivydělávala pořád jako pečovatelka a chce v tom pokračovat až do konce prázdnin. Pak nastupuje na velice žádané místo do Moravského zemského archivu. Vybrali ji ze spousty uchazečů, protože byla fakt moc dobrá. Učila se ze všech nejlíp, ani jednou nevylítla ze zkoušky a její ročníkové práce byly pravidelně vyhodnocované jako nejlepší.“

Tomáš uznale ohrnul ret.

„Zní to úžasně. Ale co její osobní život? Rodina, tedy otec, a sourozenci? Partneři?“

„S otcem se nestýká. Se sourozencema taky ne. Má bráchu a sestru. Proč nejsou v kontaktu mi neřekla. A pokud jde o partnery, vlastně nevím. Naznačila kdysi, že ji kdosi zklamal, ale víc se o tom nešířila. Moc se na to téma nebavíme. Probíráme současnost, svoje názory, a tak. A jezdíme spolu na kole. Ale jinak si žijem každá po svém. Nejsme spolubydlící, jsme kamarádky. Že mám pronajatý pokoj u ní neznamená, že jsem s ní ve dne v noci, ať už si myslíš, co chceš.“

„Nemyslím si nic zlého,“ ujistil ji Tomáš. „Jen mě prostě ten její neobvyklý životopis zaskočil.“

„Je neobvyklá,“ dala mu za pravdu Veronika. „Člověk z ní má pořád takový nějaký neurčitý pocit, že je jí pro ten život, jaký žije, škoda. Ačkoliv je to pochopitelně nesmysl, protože ona žije docela normální život, není nijak chudá ani ji nikdo a nic nepronásleduje ani nikomu nic nedluží, jenom zkrátka… někdy máš dojem, že toho má v sobě tolik, že by to mělo vidět víc lidí, nejen ti nejbližší… uf, nevypila já jsem toho šampusu trochu moc?“

„Jistěže ne,“ zasmál se Tomáš. „Je tam ještě jedna flaška. A v pokoji pro hosty je ustláno, tak jakýpak problém?“

„Dobře,“ pronesla Veronika furiantsky, „tak mi ještě nalij.“

Debata se stočila znovu na Veroničina studia.

„Kdy tě vlastně prvně napadlo, že bys chtěla studovat historii?“ zajímal se Tomáš.

„To vím přesně,“ kasala se Veronika. „Když jsem si přečetla jednu knížku, která je sice možná hlavně dětská, ale kterou mám ráda dodneška. Je tam totiž jeden úžasný hlavní hrdina. V podstatě, kdybys byl o něco mladší, tak celý ty.“

Tomáš se zachechtal.

„No vida, a jak se jmenuje ten můj dvojník?“

„Kapitán Blood,“ informovala jej. „Odehrává se to v sedmnáctém století. Ta knížka je napsaná tak, že v tobě má budit dojem, jako by to byly převyprávěné zápisky jednoho lodního deníku. Tenkrát mě tak nadchla, že jsem začala pátrat po tom, jestli se náhodou někde v nějakých archivech ten deník nedochoval. Zkrátka naivka. Ale při tom pátrání jsem narazila na spoustu jiných zajímavých věcí, které se odehrály v minulosti a o kterých dnes už nikdo nic neví, a to mě fascinovalo. Chápeš, spousta lidí žila před náma a my o nich víme tak neuvěřitelně málo, přitom mnozí z nich byli naprosto úžasní, výjimeční a jedineční a jejich současníci je určitě považovali za nezapomenutelné. Jenže na ně všichni zapomněli a zůstaly o nich jen kdesi jakési zmínečky. A tak jsem si říkala, že by bylo nádherné patřit k těm, kteří ty zmínečky můžou najít a nechat je žít dál.“

„To je moc hezké,“ řekl Tomáš s úsměvem.

Veronika pokrčila rameny.

„Spíš asi zní trochu uhozeně, když tady připouštím, že by taková jedna banalita v podobě dětské knížky mohla člověku ovlivnit celý další směr jeho života,“ pravila filozoficky.

„Něco takového se může stát úplně klidně,“ ujistil ji Tomáš. „Ostatně taky můžu tvrdit, že můj další směr života ovlivnila banalita. V mém případě neměla podobu lodního kapitána, nýbrž jedné ženské na bruslích.“

„Cože?“ zasmála se Veronika.

„Přesně tak,“ ujistil ji. „Ženské na bruslích, o které nevím ani jméno, ani bydliště, ani věk, zkrátka nic, absolutně nic. Vím jenom, že měla oči, které mě očarovaly, a že ji s největší pravděpodobností už nikdy v životě neuvidím.“

Veronika na něj chvíli hleděla bez dechu.

„Tohle mi ale musíš povyprávět podrobněji,“ hlesla po chvíli.

Tomáš se zasmál.

„No dobře, přiliju si ještě pár bublin a jdeme na to. Ať vidíš, že když na to přijde, tak i chlap občas může mít těžce romantickou chvilku. Tedy než se z ní probere, což zpravidla trvá několik málo vteřin, maximálně měsíců,“ dodal a přitom se pobaveně ušklíbl.

Poté Veronice povyprávěl, jakou úlohu připisoval a vlastně i dodnes připisuje oné záhadné bruslařce.

„Jak vidíš, nebýt jí,“ zakončil zvesela, „tak je ze mě dodneška rachitický kravaťák a tys nejela za státnice na hory, nýbrž by sis letěla válet šunky na Kanáry, protože strýčínek by si myslel, že přesně tohle se sluší.“

„Počkej,“ zarazila ho Veronika, „takže ty ses s ní už nikdy nepokusil promluvit? Proč? Vždyť jsi říkal, že před odletem do Nepálu se znovu objevila.“

„Jo, po svém návratu jsem ale už byl někde úplně jinde. Ano, vídal jsem ji z okna pořád, pokud jsem se ještě ve firmě vyskytoval, ale považoval bych za pošetilé chodit ji honit po asfaltu a prosit ji, ať na mě počká, že jsem na ni hrozně zvědavý. Její historická úloha v mém životě skončila. Prostě jsem to tak bral.“

„Po prodeji firmy jsi ji už nikdy neviděl?“ zeptala se Veronika s nadějí v hlase. Tomáš se zasmál.

„Ale jo, představ si, že jednou jsem ji potkal, asi tak před čtyřmi lety. V jednom z těch obřích obchodů, kam normálně nejezdím, ale tenkrát to byla prostě víkendová nouzovka. Narazil jsem na ni na jedné z těch prosklených a zastřešených ulic. Jsem si stoprocentně jistý, že to byla ona, ale já jí jsem zjevně nebyl povědomý ani trochu. Přejela po mně lhostejným pohledem a nadále si hleděla svého. Ostatně jaký div, tehdy byla v šoku a já byl kravaťák s ježkem na hlavě. Zato ona byla pořád stejná, jak jsem si ji pamatoval. Tedy vlastně ne tak docela. Nebyla v šoku a dokonce jsem viděl její úsměv. A bodejť by taky ne, když držela za ruku malou, asi tak čtyřletou holčičku.“

„Och bože, z toho se mi chce brečet,“ povzdychla Veronika.

„Jen to ne, prosím tě,“ žádal ji Tomáš s úsměvem. „Tohle stádium opice radši vynechme. Přehoupněme se raději rovnou do toho radostného.“

„Jseš si jistý, že ho nemáme náhodou už za sebou?“ dotázala se Veronika a rozhihňala se.

Chvíli ji pozoroval.

„Zjevně ne,“ pravil a rozesmál se spolu s ní.

~

Tomáš byl rád, že se termín Veroničiny promoce nestrefil do žádného ze zájezdů, jichž se hodlal zúčastnit. Samozřejmě by mu neúčast odpustila, ale jeho samotného by mrzelo, kdyby na oné pro ni tak slavné události chyběl.

Zvažoval, zda je nutné obléci se natolik slavnostně, že by musel vytáhnout ze skříně svůj dlouho nenošený oblek, a nakonec usoudil, že slušné letní kalhoty s rozhalenkou a plátěným sakem musí bohatě stačit.

Ještě honem přičísnout vlasy, které už dávno nenosil na ježka, ačkoliv se ani nedalo říci, že by upadl do opačného extrému, popadnout klíče od auta a snad všechno stíhá, včetně kytice.

V květinářství už měl zaplaceno, když se vlivem náhlého impulzu vrátil zpět k pultu. Hlavou mu totiž bleskla myšlenka na Veroničinu kamarádku. Podle toho, co o ní slyšel, není ani trochu pravděpodobné, že by se na její promoci dostavil někdo z jejích nejbližších. Nemůže tedy škodit, když jí z titulu příbuzného její kamarádky přinese jednu symbolickou růži. Uvědomil si, že s Veronikou její vzhled neprobíral, proto neměl tušení, jaká by se k ní mohla hodit. Červenou nechtěl. Mohlo by to budit dojem, že ji považuje za zralou ženu, která nemá mezi studenty co pohledávat. Růžovou také ne, ta je zase příliš dívčí. Bílou, znak nevinnosti rovněž ne. Zbývala tedy světlounce žlutá. Vybral tu nejkrásnější s nejdelším stonkem a odmítl k ní přidat jakoukoliv dodatečnou zeleň.

V budově, kde se měla promoce konat, chvíli bloudil přísálím, než našel Janu s Hynkem ve společnosti rodičů a Hynkovy maminky. Jen co se přepočítali – Veroničin bratr Pavel dle očekávání chyběl – odebrali se zabrat místa v sále. Povedlo se jim dostat do čtvrté řady a vzhledem k tomu, že se Tomáš nejprve staral, aby se pohodlně usadili ti nejstarší, vybylo na něj místo u středové uličky. Po ní posléze za zvuků varhan přicházeli všichni zúčastnění, nejprve obřadníci se svými insigniemi, pak jeden po druhém studenti seřazení podle abecedy. Všichni povstali a všechny hlavy se otočily vzad, jak každý vyhlížel právě toho svého rodinného příslušníka. Nejinak se choval i Tomáš. Bylo pochopitelné, že Veronika se svým příjmením Straková půjde mezi posledními, nicméně ji začal hledat očima, jen co se objevili první studenti.

Tím pádem si té nezapomenutelné tváře nemohl nevšimnout. Ztuhl a s úžasem hleděl vstříc ženě, kterou viděl dvakrát v životě a na niž přesto nedokázal zapomenout. Na sobě měla krémové šaty se splývavou sukní v délce do půli lýtek, vlasy nikoliv spletené do copu, ale pouze stažené do ohonu stužkou v barvě šatů, a obutá byla do barevně i stylově dokonale sladěných páskových střevíčků na vysokém podpatku. Když jej v těsné blízkosti minula, zcela bezděčně ji sledoval zrakem, dokud se nevzpamatoval a nevrátil pohled tam, kam bylo třeba. Veronika se oblékla méně uhlazeně než její spolužačka, do šatů spíše dívčích než žensky elegantních, ale přesto jí to velice slušelo. Když jej míjela, spiklenecky se na něj usmála, pak ale vrátila hlavu do přímého směru a opět se začala tvářit jaksepatří důstojně.

Tomáš se nemohl dočkat chvíle, v níž budou jednotliví studenti představeni. Sledoval, jak se jeho známá posunuje řadou na čelní místo, a přitom se mu zrychloval tep.

Když její předchůdkyně vykročila na druhou stranu, přestal dýchat.

„Magda Kupková,“ pronesl ceremoniář. Jeho bruslařka předvedla předpisový úklon hlavy a přešla napříč pódiem.

Tomášovi se zatočila hlava. Magda? Tahle dívka má křestní jméno Magda? Znamená to snad, že se jedná o Veroničinu kamarádku? To pro ni nyní drží na klíně růži, která je neskutečnou náhodou právě v barvě jejích šatů? Anebo snad jsou ve skupině dvě dívky tohoto jména?

Znovu se na ni podíval. Pokud je Veroničinou Magdou, musí jí být sedmatřicet. Něco takového není přece možné. Na druhé straně, nemůže jí být ani oněch čtyřiadvacet, jako je drtivé většině přítomných studentů. Tenkrát, když ji viděl zblízka, jí hádal něco kolem sedmadvaceti. A od té doby uplynulo šest let!

Naklonil se k Janě sedící vedle něj.

„Která je ta Verunčina kamarádka?“ zeptal se jí.

„S delšími vlasy ve světlých šatech,“ špitla mu Jana zblízka do ucha. „Vedle té oplácané ve fialovém sáčku.“

Oplácaná ve fialovém sáčku byla skutečně nepřehlédnutelná a navíc vedle ní stál z druhé strany mladík a nikoliv dívka, a tak Tomáš už přesně věděl, komu je určena jeho růže.

Nějakou dobu seděl jako na trní, ale pak sám sobě začal připadat směšný. Propánakrále, co si to tady všechno vybájil, on, vždycky tak střízlivý člověk? Jednu docela obyčejnou ženu si dokázal natolik démonizovat, že se jí teď sám bojí! Ve svém věku a se svými zkušenostmi! Jestli náhodou není tak trochu směšný!

Přinutil se k soustředění na hlavní bod, kvůli němuž sem přišel, a od té chvíle téměř všechny své pohledy věnoval Veronice. Nebo pokud ne všechny, polovinu zcela určitě.

Konečně byly sliby vyřčeny, diplomy rozdány a zazněly tóny závěrečného Gaudeamus igitur. Diváci opět povstali, zatímco účinkující se v opačném pořadí, než v jakém sem přišli, vydali uličkou k východu. Veronika na jejich skupinku s úlevným úsměvem kývla rukou, v níž držela svůj čerstvý diplom, a Tomáš pak se zatajeným dechem sledoval, jak se i Magda dívá směrem k nim. Pohledem a úsměvem se pozdravila s Janou. Jistě, vždyť se znají. Cestou zpět její oči zavadily o něj. Nemohl zůstat jen tak civět, a tak na pozdrav lehce sklonil hlavu s očima stále upřenýma do její tváře. Dřív, než mu stihla odpovědět, minula jej a pokračovala ven ze sálu.

Pro studenty ještě celá akce nekončila. Už za přihlížení příbuzenstva se skupinka shromáždila na venkovním schodišti, kde musela pózovat četným fotografům, ať už oficiálním, či z řad rodinných příslušníků.

Konečně si každý mohl svého čerstvě titulovaného člena rodiny vyzvednout, nechat ho kolovat z náruče do náruče a podarovat jej květinami.

Ukázalo se, že Tomášův předpoklad o absenci Magdiných gratulantů byl naprosto správný. Byl to tudíž právě on, kdo si všiml, že se Magda chystá nenápadně vytratit. Proto, zatímco se Veronika ještě propracovávala z objetí jedné babičky do objetí druhé, spěšně vykročil a zastoupil Magdě cestu.

„Neutíkejte, prosím,“ požádal ji. „Moc rád bych vám poblahopřál. Jsem Verunčin strýc. Tomáš Vala. Hodně jsem toho o vás slyšel,“ dodal a podával jí růži.

Bylo zřejmé, že ji zaskočil. Chvíli na něj mlčky hleděla, ale pak se přece jen vzpamatovala, stiskla mu pravici a uchopila růžový stonek.

„Děkuji, to je od vás moc milé,“ řekla a sklopila oči. Nejprve se zdálo, že už nic dalšího nepoví, ale pak přece jen znovu promluvila. „Vy asi budete ten strýc, který Veronice věnoval zájezd, že?“

„Ano, přesně ten,“ ujistil ji. „A jak jsem slyšel, za společnici si vybrala vás.“

Magda přikývla. Než stačil vymyslet další příspěvek do konverzace, octla se vedle něj Jana.

„Magdi, taky vám moc gratuluju,“ chopila se slova i Magdiny pravice. A Tomáš se chtě nechtě musel otočit, protože jeho druhá kytice stále ještě nedoputovala ke své adresátce.

„Milá Verunko,“ pronesl slavnostně, když se jeho neteř vymanila z poslední, tedy konkrétně dědečkovy náruče. „Přeju ti, aby ti tvůj nyní už opravdu dospělácký život chutnal stejně, ne-li více, jako ten studentský, abys v něm našla všechno, po čem toužíš, a aby se ti v něm dařilo všechno, do čeho se pustíš.“

Jen co ji patřičně políbil a odevzdal jí kytici, jeho oči zalétly zpět na místo, kde před chvílí stála Magda. Ještě stále tam byla a právě děkovala za blahopřání Hynkovi. Pak směrem k jejich hloučku pronesla hlasité „na shledanou“ a hbitě se otočila k odchodu. Jak rád by ji zavolal zpátky a jménem rodiny ji pozval na společný oběd, na nějž měli rezervovaný stůl v centru města! Jenže tohle mu nepříslušelo. Nebyl organizátorem celé akce, nýbrž pouze zvaným hostem.

Přitočil se k Veronice.

„Myslel jsem, že vaši pozvou i Magdu,“ prohodil.

„Zvala jsem ji už dávno dopředu,“ ujistila jej Veronika. „Nechtěla se nechat za žádnou cenu přemluvit, prý je to rodinná záležitost.“

Znovu otočil hlavu směrem, jímž Magda odešla, ale výhled už mu zakrývaly skupinky příbuzných obklopující ostatní studenty.

„Tak co, jak se ti líbila?“ zajímala se Veronika.

„Vypadá… sympaticky,“ pronesl střízlivě, ačkoliv se mu na jazyk drala jiná, a mnohem výstižnější slova. „Ani bych jí její věk nehádal, kdybych ho od tebe nevěděl.“

„Že jo?“ dala mu Veronika živě za pravdu.

„Možná,“ dodal váhavě, „by se dal vyčíst jenom z očí.“

Veronika na něj bystře pohlédla, ale než stačila cokoliv říci, oslovila ji babička. Otočila se k ní a posléze opustila místo po Tomášově boku.

K Tomášovi se přidružila Jana.

„Trošku jsi nás zahanbil,“ řekla mu.

„Ale?“ zeptal se udiveně. „Čím?“

„Tím, žes pamatoval na květinu pro Magdu. My ji přitom na rozdíl od tebe známe osobně. Ale v tom fofru a blázinci si prostě ani jeden z nás neuvědomil, že tady pravděpodobně žádné příbuzné mít nebude. Jsem moc ráda, žes to zachránil aspoň ty. Ta žlutá růže byla náhoda, nebo jsi dokonce u Verunky vyzvěděl barvu jejích šatů?“

„Čistě náhoda,“ přiznal se smíchem. „Vždyť jsem ten nápad dostal taky teprve cestou sem při nákupu v květinářství.“

Po celou dobu oběda byl tak trochu duchem mimo a do přiměřeně veselé společenské konverzace se musel vší silou nutit. Jeho myšlenky zalétaly k Magdě. Co dělá v téhle chvíli? Jak snáší pocit, že zatímco se všichni její spolužáci radují obklopeni svými nejbližšími, ona je úplně sama?

Pociťoval neuvěřitelně palčivou touhu být s ní. A když si uvědomil, že za necelý měsíc bude mít možnost strávit s ní devět dnů dovolené, zachvátila jej tak silná nedočkavost, že sám nad sebou musel žasnout.

3

Uf, jaká úleva, že může konečně sundat ty šíleně nepohodlné střevíčky! Vypadají parádně, to tedy všechna čest, ale ujít se v nich dá bez úhony maximálně sto metrů. Což je akorát tak vzdálenost, kterou určitě nachodila už jen při samotném promočním aktu. Byl to ale zápřah na nervy, jen co je pravda. Nikdy nebyla jevištní typ a pokud byla nucena přečíst nějaký úryvek ze své ročníkové práce všehovšudy před spolužáky z kruhu, byla z toho pokaždé ztrémovaná, jako kdyby měla zahrát Maryšu na prknech Národního divadla. A co teprve dnes, když musela pochodovat napříč pódiem, a dokonce ne jednou, před zraky všech těch cizích lidí! Že neutekla, bylo jen a pouze tím, že si stále dokola opakovala jeden nezvratný fakt: každý z přihlížejících se soustřeďuje výhradně na toho svého rodinného příslušníka a ostatní účinkující nebere jinak než jako nevýznamnou kulisu. Ještě štěstí, že se jí povedlo odolat nátlaku spolužáků a vyvléci se z jejich žádosti, aby za celý kruh přečetla závěrečnou děkovací řeč. Díky bohu za nadmíru ctižádostivého Lumíra, který s lehce ledabylým výrazem nakonec prohlásil, že se tedy uvolí to přečíst. Svým postojem beztak nikoho neoklamal. Všichni jeho spolužáci moc dobře věděli, jak se na takovou skvělou příležitost zviditelnit se jenjen třese.

Magda vklouzla do domácích sandálů a uchopila stonek růže, kterou si předtím, než se pustila do rozepínání titěrných přezek svých střevíčků, odložila na botník. Mechanicky si už po několikáté k růži přivoněla a poté se odebrala do obývacího pokoje najít vhodnou vázu. Za chvíli už do jedné těžké z litého skla napouštěla vodu. Tak, ještě přiříznout zaschlý koneček stonku, aby růže vydržela co nejdéle, a pak najít co nejdůstojnější místo, kde se bude květina nejlépe vyjímat.

Zajímalo ji, koho z Veroničiny rodiny napadlo koupit pro ni tuhle milou květinovou pozornost. Dost dobře nemohla předpokládat, že přímo toho strýce, který jí ji předal, protože s ním se osobně vůbec neznala. Tedy ne že by toho o něm Veronika málo napovídala. Ovšem ze všech těch kamarádčiných řečí si Magda dala dohromady asi tolik, že strýc bude nejspíš ve věku Veroničiných rodičů a bude to takový ten bohorovný typ, co se mu po revoluci povedlo díky starým a kdoví nakolik nekalým kontaktům z minulého režimu hodně rychle zbohatnout a teď se na stará kolena rozhodl, že si svůj majetek začne konečně užívat. Jistěže byla informovaná o jeho cestovní kanceláři, ale docela určitě předpokládala, že ji sice formálně vlastní, ale práci v ní mu odvádějí výhradně najatí zaměstnanci.

Nemohla se ve svých představách víc mýlit. Veroničin strýc byl ve věku kolem čtyřicítky a pokud už ji překročil, tak určitě ne o víc než o rok či dva. Ani o bohorovnosti nemohlo být ani řeči. Na první pohled působil energickým dojmem, ale přitom zároveň, což by vlastně mělo znít jako protiklad, z něj sálalo cosi uklidňujícího. Na ten pohled jeho modrých očí zářících z opálené tváře snad nikdy nezapomene. Bylo v něm cosi, co jí náhle připadalo blízké a známé, až ji to na chvíli ochromilo. Hm, nejspíš si o ní musí myslet, že diplom nediplom je tak trochu mdlejšího ducha a její reakce jsou značně zpomalené.

Náhle se Magda nemohla ubránit pocitu, jako by tuhle tvář už někde viděla. Do těch očí už se přece jednou dívala! Ale kdy a kde? Hm, možná jej prostě viděla na nějaké Veroničině rodinné fotografii, tak to bude.

Magdinou tváří přeletěl výraz nevole. K čemu je dobré ztrácet čas jakýmsi neplodným fantazírováním? Promoce nepromoce, má toho dnes ještě tolik na práci, že se do večera nezastaví.

Energicky opustila obývací pokoj a vešla do své ložnice. Byl to nejmenší pokojík z bytu, kam se vešla jen jednoduchá postel, trojdílná skříň, menší knihovnička a stůl s jednou židlí, na němž ležel zavřený a vypnutý notebook. Skříň nestála přímo u stěny, ale byla odstavena na vzdálenost necelého třičtvrtě metru, tedy přesněji na šířku řídítek horského kola, které za ní našlo svoji skrýš. Přes ona řídítka visela cyklistická helma a z druhé strany sluneční brýle. Řídítka byla opatřena rohy a na každém z nich visela jedna cyklistická rukavice. Celé toto cyklozátiší doplňoval batůžek ležící na zemi poblíž předního kola.

Magda otevřela skříň a chvatně se začala převlékat z té své sváteční nádhery, kterou určitě v budoucnu příliš neužije, do pohodlných plátěných kalhot a obyčejného trička s krátkým rukávem a výstřihem do véčka. Přečesala si vlasy a hbitě je spletla do svého tradičního volného copu. Pak přešla předsíní do koupelny, kde s pomocí tamponů a pleťové vody zbavila svou tvář veškerých barviček v podobě pudru, řasenky a lesku na rty. Nebýt Veroničina naléhání, sama by nic takového nepoužila. Přišlo by jí to jako pusté plýtvání časem. Ale pokud její zkrášlování udělalo Veronice radost, proč jí těch pár minut neobětovat. Ostatně musela si přiznat, že díky téhle slavnostní výzdobě si v tento významný den připadala alespoň trochu svátečněji než jindy.

Chvíli na sebe hleděla do zrcadla a pak její tvář ožila zasněným úsměvem. Kdy jí to konečně pořádně dojde? Dokázala to! Povedla se jí věc, o které snila od dětství, po které toužila už od páté třídy a za kterou tolik truchlila, když se domnívala, že je pro ni navždy ztracená. Život možná nakonec není tak nanicovatý, jak si dost často myslela!

Hlavou jí bleskla vzpomínka na mámu. Jak by bylo krásné, kdyby dnes seděla v tom sále mezi příbuznými ostatních studentů, usmívala se a ve chvíli, kdy by Magda přecházela pódium, by se hrdě rozhlížela kolem sebe a její pohled by říkal: ‚podívejte se, tohle je má dcera!‘

Lásku k historii prý zdědila po otci. Po tom biologickém, samozřejmě, který byl povoláním archeolog. Po tom, jehož jméno jí máma nikdy neprozradila, jehož nikdy na vlastní oči nespatřila a jehož ostatně ani nikdy vidět nechtěla. Co to muselo být za chlapa, který když už odloudil od rodiny mámu dvou dětí, se na ni poté, co s ním přišla do jiného stavu, vykašlal?

Magda si dodnes neujasnila, zda se máma rozhodla správně, když se vrátila zpátky k rodině. Ostatně ani máma sama si nebyla až do své smrti jistá.

Táta, tedy ten, který jí dal své jméno, se na první pohled musel jevit jako nadmíru velkorysý chlap, když mámě odpustil nevěru a vzal ji zpátky, i když dobře věděl, že třetí dítě, které do rodiny přibude, není jeho. Jenže Magda už od velmi raného věku vnímala, že ať jej k jeho rozhodnutí tehdy vedlo cokoliv, láska k mámě ani vůle jí odpustit zde ani trochu nefigurovaly. Ba možná právě naopak. Ve chvílích obzvlášť silných pocitů trpkosti měla Magda dojem, že jí dovolil vrátit se právě proto, aby se jí mohl mstít a aby jí mohl její poklesek neustále připomínat a vyčítat. Bohužel nejen jí.

Magda si tu historku pamatovala velice dobře, i když jí bylo tehdy snad jen necelých šest let. Ačkoliv tak malá, už dokázala velice dobře vnímat dusno, které v bytě zavládlo před oním sobotním obědem. Jeho bezprostřední příčinu neznala ani nechápala. Věděla jen, že táta na mámu kvůli čemusi křičel, ona se snažila chabě bránit, ale pak rezignovaně zmlkla. V tichu, jež následovalo po tátově bouři, naservírovala máma oběd a všichni se usadili ke stolu.

Táta s Bohdanem se pustili do jídla, jako by se nechumelilo. Máma do sebe svou polévku soukala se zoufalou snahou předstírat, že se vůbec nic nestalo, a Silva místo jídla ohrnula ret s výrazem hnusu ve tváři. Ten ovšem nevyjadřoval její postoj k předchozí scénce, nýbrž jen neutuchající odpor k polévkám všeobecně, a k husté zeleninové obzvlášť.

A Magda třímala svou lžíci s úporností, s níž se topící chytá záchranného lana, a v krku měla takový knedlík, že jí bylo jasné, že kolem něj žádná polévka do žaludku neproteče.

Máma po ní bleskla rychlým chápajícím pohledem, potajmu setřela slzy z koutků očí a na tvář naaranžovala bezstarostný úsměv.

„Tak co, bando, co bude s tím naším plánovaným odpolednem u kolotočů?“ prohodila zvesela.

Pouťové atrakce vyrostly na plácku nedaleko jejich činžáku během minulého týdne a děti už dříve projevily zájem hned po obědě se k nim podívat.

„Já chci na řetízkáč,“ vykřikl Bohdan. „Aspoň třikrát!“

„Pobliješ se, ty blbečku,“ zpražila jej starší sestra.

„To leda ty,“ vrátil jí. „Tati, že můžu na řetízkáč! Třikrát!“

„Když na to máš,“ pronesl otec s úšklebkem.

„Tatíííí, prosím,“ škemral synátor.

„Včera přinesl ze školy dvojku z přírodopisu,“ zaorodovala za něj máma s úsměvem. Dvojka byla na Bohdana pohádkově krásná známka. V podstatě ji dostával tak nanejvýš z tělocviku.

„To je toho, já mám dvě dvojky a jednu jedna mínus z angliny,“ přisadila si Silva.

„Oba dostanete stejně,“ ujistil je táta. „Každý stovku a hospodařte si s tím, jak uznáte za vhodné.“

U stolu se rozpředla debata, zda se stovkou v kapse je možné užít všechny pouťové atrakce či zda je s ní člověk odsouzen k bohapustému živoření, a Magda využila zlepšeného ovzduší k tomu, aby do sebe nasoukala pár lžic polévky.

Při druhém chodu se rodiče dozvěděli, že třináctiletá Silva i o dva roky mladší Bohdan mají vlastní představy o tom, v čí společnosti stráví odpoledne mezi atrakcemi, a že s rodiči se v nich příliš nepočítá.

„No dobře,“ zasmál se táta a obě ratolesti podělil stokorunou.

„My si tam zajdeme aspoň s Magdou, že, Magdi,“ oslovila ji máma.

„Jasně,“ souhlasila holčička radostně a s vervou přitom likvidovala bramborový knedlík na svém talíři. Pak zvedla hlavu a otočila ji k tátovi.

„Tati, mají tam kolotoč s koníčkama,“ sdělila mu. „Nejhezčí je ten bílý. Můžu si zajezdit na tom bílém?“

Aniž se na ni otec podíval, pronesl spíš směrem k mámě:

„Pro mě za mě, jestli na to máš…“

Magda se zarazila a pak se nejistě usmála.

„Ale přece… říkals, že nám dáš stejně…“

Teď se k ní táta pro změnu otočil celým tělem.

„Říkal jsem, holčičko, že dám stejně oběma svým dětem,“ poučil ji zvysoka. „Ty si musíš říct svému tatínkovi, víš?“

Magda zapomněla zavřít ústa. Chvíli si tátova slova rovnala v hlavě a pak usoudila, že rodič žertuje. Zahihňala se.

„Ty jsi přece můj tatínek,“ připomněla mu zvesela.

„Jó? Jen se hezky zeptej maminky, jak se jmenuje ten pán, co je tvůj tatínek,“ řekl táta tónem, který rázem zchladil vzduch v místnosti o deset stupňů.

Než se Magda nadála, oba starší sourozenci stručně a chvatně opustili byt a vydali se za svými radovánkami.

Oběd před Magdou stydl.

„Sněz to,“ nařídil přísně otec a ukazováčkem zamířil do jejího talíře.

Magdiny oči hledaly pomoc u mámy. Nevěděla, jak zformulovat jakoukoliv otázku, a tak se na mámu jen ohromeně dívala. Máma byla bledá jako stěna a zjevně držela své napjaté nervy jakžtakž v normě jen silou vůle.

Otec se rázně zvedl od stolu.

„Řekl jsem, že to sníš!“ zahřímal. „Když už jsou s tebou výdaje, tak aspoň plýtvat nebudeš!“

Magdě se roztřásla brada a bylo jasné, že v tomhle stavu by nepozřela jediné sousto ani v případě, že by na tom závisel její život.

„Neřvi a jez!“ dolétlo k ní. V té chvíli máma vyskočila, jako by ji bodl.

„Na Magdě se mstít nebudeš!“ zakřičela. „Se mnou si dělej, co chceš, ale to děcko nech na pokoji!“

Zvedla Magdu ze židle, popadla ji za ruku a spěšně ji odtáhla do dětského pokoje. Vzápětí odešla a z kuchyně byly nekonečně dlouho slyšet dva rozzuřené hlasy, pak následovalo prásknutí dveří od bytu a náhlé ticho.

Magda ležela na své posteli s tváří zabořenou do polštáře a ze všech sil se pokoušela cípy polštáře přitisknout k uším tak, aby k ní nedolehl ani hlásek. Když to neuslyší, tak to vlastně vůbec nebude. Všecko bude tak, jak má být, všichni se budou usmívat a pak si spolu zajdou ke kolotoči s bílým koníčkem…

Když se otevřely dveře, bála se podívat, kdo z těch dvou byl tím, kdo v bytě zůstal.

Jen co máma promluvila, pocítila ohromnou úlevu.

Máma ji vzala do náruče a stiskla ji tak, že ji div nerozmačkala.

„Mami,“ vzlykala holčička do její hrudi, „co jsem udělala špatně?“

„Nic, miláčku, vůbec nic,“ ujistila ji máma. „Jsi moje hodná holčička.“

„Tak proč tatínek nechce být můj tatínek?“

„On to tak nemyslel, Magdičko, určitě ne. Neboj, to se zase spraví.“

„Ale proč se na mě zlobí?“

„Nezlobí se na tebe, neboj se. Měl jenom moc práce a teď je hrozně unavený, víš. To se dospělákům někdy stává.“

„A Silvě nebo Bohdanovi taky někdy nechtěl dělat tatínka?“ napadlo Magdu.

Máma povzdychla.

„Víš, Magdi, táta je tvůj tatínek, protože je to můj muž a protože tu žijeme všichni společně. Ale někdy se stane, že kromě toho jednoho tatínka mají děti ještě někoho, komu se říká biologický tatínek. Ty máš taky takového biologického tatínka, který ale není důležitý, protože s námi nebydlí, nevychovává tě a nestará se o tebe. Takže tvůj opravdický tatínek je náš táta. Jmenujeme se přece všichni stejně jako on, ne?“

„A kdo je můj bio… litický tatínek?“ zajímala se Magda.

„Biologický,“ opravila ji máma. „Je to úplně nedůležitý pán, který s námi nemá nic společného.“

„A kde bydlí ten tatínek?“

„Hrozně daleko. Tak daleko, že si to ani neumíš představit.“

Magda si to nedokázala porovnat v hlavě.

„A Silva s Bohdanem mají taky svého bi… tatínka?“

„Ne, náš táta je zároveň jejich biologický táta.“

„A proč jenom já mám jiného? Je to špatně? Asi je, že, když se na mě táta zlobil. Možná mě nechce. Možná chce, abych šla za tím bi… no tamtím druhým tatínkem. Mami,“ začala znovu natahovat, „ale já tam nechci!“

Máma ji znovu sevřela pevněji.

„Nikam nepůjdeš, ty blázínku,“ ujistila ji. „Nic se neboj, tady jsi doma a tady zůstaneš. Tatínek se na tebe nezlobí. Je… jenom je moc unavený a ujely mu nervy, víš. A ničeho se neboj, půjdeme na ten kolotoč spolu a zajezdíš si na tom hezkém bílém koníčkovi. Chtěla bys?“

„Chtěla. A mami, opravdu nemusím nikam pryč za jiným tatínkem?“

„Ovšemže ne, hlupáčku. Tak pojď, vysmrkáme se, dáme si parádní tričko a vzhůru do sedla!“

Možná si máma tehdy myslela, že když se pak Magda spokojeně rozhlížela ze hřbetu bílého koníčka, její dětský mozek už všechno ošklivé vypustil, jenže se mýlila. Magda nějak podvědomě tušila, že nesmí mámu zarmucovat ještě víc, a tak jí při každé otáčce kolotoče radostně zamávala. Ale když ji koníček nesl opačným směrem, pokaždé se znovu zahloubala do těch složitých a hrozně zamotaných věcí, které jí máma dnes řekla, a pokoušela se jim nějak porozumět.

~

V osm večer se sešly v kuchyni.

„Jé, nazdárek,“ vítala Veroniku Magda. „Já myslela, že tě po té slávě rodina nebude chtít propustit ze svých spárů a přespíš u nich.“

Veronika se zasmála.

„Stačilo!“ ujistila Magdu. „Bohatě. Všichni jsou úžasní, ale už mi z těch babičkovských pochval jde hlava kolem. A kdyby jen pochval. Babička Stáňa mě neopomněla upozornit na to, že kromě magistry jsem především ženská a že bych si měla dát pozor, abych nedopadla jako sucharská vědátorka, která celý svůj život zasvětí nějakým uprášeným knihám. Ne že bych byla tak stará, že by bylo až tolik naspěch,“ napodobila babiččinu intonaci, „ale přece jen bych nerada prošvihla svoje pravnoučata.“

„Kolik jí je?“ zajímala se Magda.

„Jeden,… ne, dvaaosmdesát.“

„Hemžilo se to tam starouškama, tak jsem si ani pořádně nestihla všimnout, která babča k vám vlastně patřila. Byla to ta v zelené krajce a s lakovanou černou kabelkou?“

„Jasně. Je to máma mého táty. Děda s babičkou z máminy strany jsou celkem normální. Možná sis jich ani nevšimla, protože ti z davu nijak nevyčnívají.“

„Ale ty znám,“ upozornila Veroniku Magda. „Jednou jsem přece byla zrovna u vás, když přišli.“

„No jo, vlastně,“ zasmála se Veronika. „Jsem blbá. Docela se ti líbili, jestli se nepletu. Děda je na svůj věk fešák, co?“

„Každopádně,“ ujistila ji Magda. „V mládí musel být hotový lamač dívčích srdcí. Chudák babička to s ním asi neměla jednoduché.“

„To se teda pleteš,“ oponovala Veronika. „Náhodou nejsou známy žádné skandální historky z dědova mládí. Děda býval vždycky vzorňák. Prostě dívčí sen. Tedy, jak se to vezme. Dívky, které snily o tom, že si s ním zaskotačí za babiččinými zády, musely zůstat jen u toho snění. Dívčím snem byl jen pro babičku.“

Magda se potutelně usmála. „Víš, nechci ti brát iluze, ale správný diskrétní chlap se může na stará kolena jevit jako padlý sníh, i když si v mladších letech pěkně užil.“

„Skeptiku!“ zpražila ji Veronika. „To máš z toho, že posloucháš historky těch osamělých staříků, co si dodávají důležitost tím, že se v jednom kuse chvástají.“

„Jedni se chvástají,“ prohodila Magda zvesela, „zatímco ti druzí mlčí a ví své.“

„Bylas dneska zase u toho Pláteníka?“

„Jistě. Můj rozvrh je víceméně neměnný,“ ujistila ji Magda.

„Nedělal ti zase nemravné návrhy?“

„Dneska ti byl nějak bez šťávy. Až mě to trochu znepokojovalo a pro jistotu jsem mu přeměřila tlak. Ještě minule mě ohromoval řečma o tom, jak pořád dokáže zlobit i ve svým věku, přičemž oním zlobením myslel, asi víš co, a dneska jen brblal, že se mu v televizi ztratila čé té dvacet čtyřka. Dokonce mě vyšikanoval k tomu, abych se mu ji pokusila naladit. Já ho varovala. No, takže teď mu nejede ani čé té dvojka.“

Veronika vyprskla. Chvíli se řehtala, ale pak si něco uvědomila a rychle se zvedla.

„Doprčic, nechala jsem veškerou tu darovanou zeleninu na botníku,“ vyjekla a chvátala do předsíně.

„Jak jsi na tom s vázama?“ volala. „Nebo mám uříznout plastové flašky?“

„Váz je spousta,“ ujistila ji Magda a vyšla za ní do předsíně. „Ukaž, kolik toho je?“

„Není to tak hrozné,“ řekla Veronika. „Naši si dali říct, ať kytku nekupují, tak mám jen tři.“

Vzaly kytice do kuchyně a Magda přinesla vázy.

„Schválně jestli uhodneš, od koho která je,“ zkoušela Magdu Veronika.

Jako první padla Magdě do oka vznešená rudá kala.

„Zelená krajková babička,“ tipla si.

„Trefa,“ zasmála se Veronika.

Pak se Magda podívala na koláž, kterou dala dohromady nějaká květinářka neznající heslo, že méně znamená více.

„Tohle bych tipla na chlapa, co to nechá na prodavačce,“ řekla. „Tudíž asi tvůj strejda.“

„Chyba. Je od babičky s dědou. Tomáš mi dal samozřejmě tyhle žluté a bílé gerbery, protože ví, co mám ráda. Ostatně divím se, že ho tak podceňuješ. Copak ta jedna čajová růže, kterou koupil tobě, nehovoří za vše?“

Magda zvedla obočí.

„Tu kupoval on? Já myslela, že mu ji jen přidělili.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Obětovaná.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.