TÁŇA KUBÁTOVÁ

LÁSKA NA HESLO

Edice POHODKY

Praha 2017

© Taťána Kubátová, 2017

Vydalo v roce 2017 nakladatelství Taťána Kubátová,

Janského 2367/97, 155 00 Praha 5,

web: http://www.tkweb.cz,

e-mail: tana@tkweb.cz

jako celkově 42. a 15. elektronickou publikaci v edici POHODKY

3. vydání

Obálku navrhla a zpracovala © Taťána Kubátová,

sazba Taťána Kubátová

redakce Hana Horová

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-87805-49-7 (epub)

ISBN 978-80-87805-50-3 (mobi)

1

Pohled na svět byl neobvyklý a Zdena jej vychutnávala s rozkoší. Plula nad stromy i elektrickými dráty a plavecká tempa ji hravě udržela ve vzduchu, jako by nevážila víc než pírko. Pod ní se rozprostřela zelená louka a na jejím konci se tyčilo husté křoví. Stačilo pár temp a octla se nad křovím, přelétla i mohutnou korunu jakéhosi stromu, letěla výš a výš a pocítila ohromné nadšení.

Dopad na zem byl prudký a nepříjemný. Budík řval jako pominutý a ne a ne přestat. Jeho protivný pískot doslova rval uši. Zdena po něm šátrala rukou, aby ukončila svá muka, ale unikal před ní s obvyklou zlomyslností, ačkoliv by na malé ploše skříňky u její postele neměl mít teoreticky k úniku žádnou šanci. Nezbývalo jí než pootevřít oči a pak teprve umlčela svého nepřítele dobře mířenou ranou. Znovu pevně přivřela víčka. Taková škoda! Už dlouho se jí nestalo, aby ve snu létala, a přitom to byl nejmilejší z jejích snů. Stávalo se jí to jen tehdy, když měla za sebou delší období bez nerváků a průšvihů, a to nebývalo právě často. Vlastně bylo divné, že se jí ten sen zdál právě dnes v noci, protože měla za sebou dost ostrou výměnu názorů se svým šéfem, k níž došlo včera kolem poledne a na niž myslela, ještě než se jí podařilo usnout.

Zdena se probrala úplně, když si uvědomila, že je prvního dubna a ten člověk má nastoupit už dnes. Znovu se v ní hnula žluč, když na něj pomyslela, i když vlastně ještě nevěděla, jak vypadá. Takový pitomý nesmysl! Ano, už dlouho žádá posilu do svého týmu, ale tím míní člověka, který bude své práci rozumět a který jí v té její pomůže, a ne že jí ještě přidá nějakou navíc. Zdena málem vyskočila z kůže, když ji včera Milan Vaněk pozval do své kanceláře, kde už seděl i šéf personálního oddělení, a sdělil jí, jakou že to posilu zítra dostane. Člověka velice schopného, s dvěma vysokoškolskými diplomy z USA, se širokým rozhledem,... který v životě neviděl UNIXovou mašinu.

Zdena zůstala chvíli sedět a uvažovala, jestli se náhodou nespletla a prvního apríla není už dnes.

„To se mi snad zdá!“ vybuchla nakonec.

Milan ji spěšně uklidňoval:

„Podívej, Zdenko, dobře víš, že není jen tak jednoduché sehnat dobrého systémáka. Všichni kvalitní lidi už jsou rozebraní a i když na tom nejsme s platy zrovna špatně, nemůžeme si dovolit nějakého dobrého přetáhnout tím, že ho přeplatíme. A než brát špatného systémáka, to raději žádného. Nakonec vždyť ty sama jsi jednala s několika adepty a všechny jsi je odmítla.“

„Ano, protože nebyli dostatečně kvalifikovaní. Něco o UNIXu věděli, ale na to, abych se na ně mohla spolehnout, to nestačilo. I když třeba vypadali nadějně, bylo jasné, že aby k něčemu byli, stálo by to hodně času a práce. A vy mi teď cpete někoho, kdo neví nic nejen o UNIXu, ale o počítačích vůbec, jenom proto, že na ekonomickém úseku zrušili funkci a vy nevíte, co s ním! Řekněte mi, k čemu mi takový člověk bude kromě toho, že mě bude zdržovat od práce!“

„Ale on je opravdu velice schopný a určitě se všechno rychle naučí,“ ozval se personální šéf.

„Když je tak schopný, jak říkáte, tak proč si ho nenechali na ekonomickém?“

„Už jsem vám řekl: přebudovávání struktury, personální přesuny, úspory pracovních sil, zkrátka jako služebně nejmladší byl při té redukci první na řadě.“

„To všechno chápu. Jen nechápu, proč jste mu nevyplatili řádné odstupné a nerozžehnali se s ním.“

„Bylo by škoda ztratit takového člověka. Navíc on sám projevil přání zkusit to v jiném oboru. Patří mezi typy, jimž nedělá problém adaptovat se. Zajímá se o počítače a určitě se bude snažit do všeho se dostat co nejdřív.“

Zdena pohrdavě odfrkla.

„To je chvályhodné. Tak až se do toho dostane, ať přijde ke mně na pohovor. Jestli bude lepší než všichni ti adepti, které jsem odmítla, třebaže měli praxi, jsem ochotná ho vzít.“

„Jenže on má nastoupit už zítra,“ ozval se Milan.

Zdena k němu otočila hlavu a upřela na něj nevěřící pohled. „To snad nemyslíš vážně.“

„Zdeni, já se obávám, že s tím nenaděláme nic ani ty, ani já. Tohle řešení navrhl sám pan Bareš,“ vysvětloval.

„Pan Bareš? Náš ředitel a hlavní akcionář? Myslela jsem vždycky, že mu jde o prosperitu podniku a o to, aby na všech místech seděli ti správní lidé. No, to mě tedy starý pán těžce zklamal.“

Personální šéf se zatvářil nasupeně.

„Slečno Malá,“ pronesl škrobeně, „pokud pan Bareš někoho doporučí, můžete se spolehnout na to, že je plně přesvědčen o jeho schopnostech. Nemá ve zvyku protěžovat někoho, kdo by své práci nerozuměl.“

Zdena málem vyskočila ze židle.

„Ale UNIXu nerozumí ani trochu, to jste mi řekli hned v úvodu! Oč tady vlastně jde? Chtěli jste slyšet můj názor na člověka, kterého mi chcete strčit do týmu, nebo mi jen oznamujete, že mi ho tam strčíte a já do toho nemám co mluvit?“

„Víš, Zdeno,“ utrousil Milan, jemuž byla celá věc krajně nepříjemná, „ono se to vlastně už rozhodlo.“

Zdena zbledla nevolí.

„Tak to mi řekněte,“ promluvila tiše, „jak mohu odpovídat za chod svého oddělení, když nemám pravomoc vybírat si do něj lidi podle vlastního uvážení? Já potřebuju systémáka, a vy to dobře víte. Vy mi místo toho strčíte úplného začátečníka a znemožníte mi tím přijmout na to místo někoho, kdo by mohl být skutečnou posilou...“

„V tom nemáte pravdu,“ ozval se živě personální šéf. „Systémového programátora si můžete hledat dál. Ten nový člověk by se měl zapojit do práce oddělení v poněkud širším měřítku, aby mohl případně nahradit výpadek váš nebo druhého systémového programátora, aby byl obeznámen i s prací operátorek a tak podobně.“

Zdena se nyní zatvářila dokonale znechuceně.

„Pane doktore,“ vydechla, jako by jí docházely síly i trpělivost. „Já pracuju ve výpočetní technice osm let, když ten čas počítám od skončení školy. V tomto podniku jsem tři roky, z toho rok jako šéfová výpočetního střediska. Zřejmě jsem mimořádně neschopná, ale musím se přiznat, že ani já bych si netroufla po všech těch letech plně nahradit windowsovského a novellského systémáka, stejně jako bych neuměla vykonávat všechny funkce operátorek nebo instruktora.“

„Tady se přece nejedná o plné nahrazení, ale o náhradu v těch nejnezbytnějších úkonech,“ dokazoval.

„A to si myslíte, že ji teď nemáme?“ ohradila se Zdena. „V tom smyslu samozřejmě umíme jeden za druhého zaskočit a nikdo nemůže říci, že by na chodu našeho střediska bylo znát, když někdo onemocní nebo si vezme dovolenou.“

„Ale mít tu člověka navíc je v každém případě příjemnější, ne? Když ho dáváme, tak berte. A přitom si klidně dál hledejte systémáka.“

„Poslyšte,“ pronesla Zdena rázně a zkřížila ruce na prsou, „řekněte mi na rovinu, jestli ten člověk vůbec má něco znát, nebo ho ke mně chcete jen uklidit, protože si to přeje pan Bareš.“

„Mohu vás ujistit,“ pravil personální šéf slavnostně, „že máme velký zájem, aby se naučil co nejvíc a aby co nejlépe pronikl do celého chodu výpočetního střediska. Podle mého názoru má schopnosti na to, aby se brzy stal platným členem vašeho týmu, převzal za vás část práce a trochu vám ulehčil. Jsme si vědomi toho, jak jste přetížená, když musíte kromě vedení střediska sama administrovat všech šest UNIXových serverů, a doufáme, že než se vám podaří najít vhodného systémáka, bude vám inženýr Mašek schopen vypomoci.“

„Já si zase myslím,“ zavrčela Zdena, „že budu ještě přetíženější než dřív, pokud mi toho člověka pověsíte na krk, protože v téhle branži se nejvíc naučíte od zkušenějších kolegů a v praxi, a ne tichým študováním nějakých příruček. Nemyslete si, že se někde v koutě zahrabe do manuálů a za dva měsíce odtud vyleze coby brouk Pytlík, který všecko ví, všecko zná. To mi bude muset neustále stát za zády a koukat přes rameno, co dělám, a ještě navíc mu k tomu budu muset podávat obšírné vysvětlení. A o to tedy ani v nejmenším nestojím. Není na to prostě čas, pochopte to. Já potřebuju zkušeného odborníka, který se tu za týden rozkouká a pak bude pracovat samostatně. Sebenadšenější laik tu bude jedině překážet.“

Zdena se dívala z jednoho na druhého. Oba muži mlčeli a její řeč je zjevně neovlivnila. Bylo rozhodnuto a ani ten nejpádnější argument už nic nezmění. Vstala.

„Vidím, že se namáhám zbytečně,“ odfrkla. „Zřejmě do složení svého týmu nemám co mluvit. Dobře, posaďte si tam tedy koho chcete, pokud platí, že to nebude namísto systémáka.“

„To rozhodně ne,“ spěchali oba muži s ujištěním.

„Fajn,“ odsekla Zdena a pohodila hlavou, „ale doufám, že necháte na mně, nakolik se kdo z nás bude moci uvolnit, aby se mu mohl věnovat.“

„Samozřejmě,“ přitakávali ostošest.

Zdena opustila šéfovu kancelář.

‚A že se nebudeme moci uvolnit, to si pište,‘ dodávala v duchu, když otvírala dveře výpočetního střediska. Kdo by ji neznal a tuhle její pohrůžku by zaslechl, ten by jí snad i uvěřil. Jenže kdokoliv, kdo už ji znal, věděl, že Zdena Malá je všechno možné, jen ne zlá a neochotná. Mezi kolegy i lidmi z jiných oddělení měla pověst psa, který štěká, ale nekouše. Když kdokoliv cokoliv na počítači zvrtal a přidal jí tím třeba i spoustu práce, kterou musela na záchranu dat vynaložit, nejprve ho sjela, ale když viděla, jak se tváří zkroušeně a omlouvá se, začala jej ještě utěšovat.

Tentokrát ale vypadala obzvlášť nazlobeně. Když přišla do výpočetního střediska, svolala své lidi do kanceláře systémových programátorů.

„Zítra nastoupí někdo, kdo by nám tu měl vypomoct,“ oznámila stručně. „Jmenuje se inženýr Mašek a přeřadili ho sem z ekonomického. Počítače nezná a máme ho to naučit. Petře, posadím ho k tobě, aspoň dokud neseženeme systémáka. Neptejte se mě, co je to za blbost, já jsem ji nevymyslela. Prostě si pan Bareš přál, aby sem inženýr Mašek nastoupil, a mně bylo oznámeno jen rozhodnutí, že se tak stane. Přednostně se má učit UNIX, ale má být schopný v tom základním zaskočit za každého z nás. Ale věnujte se mu, jen pokud na to budete mít čas, v žádném případě se nenechte zdržovat od práce. Kdyby si stěžoval, že ho bojkotujete, pošlete ho za mnou, já už mu to vysvětlím. Je to jasné?“

„Je to jasné, akorát tomu nerozumím,“ ozvala se Marcela. „Proč jde sem, když nezná počítače?“

„To se mě moc ptáš,“ utrousila Zdena a pokrčila rameny.

„Není to náhodou ten vysoký s brejlema, co seděl ve čtvrtém patře u Věry Macháčkové?“ obrátila se Blanka na Evu.

„Jo, jo, to je on, určitě,“ tvrdila Eva.

„Myslíte toho emigranta, co se vrátil?“ zajímal se Dušan.

„No, to bude on. Paní Pavelcová o něm říkala, že je bedna a že mu to pálí.“

„Tak ale proč by ho šibovali jinam?“ namítl Petr. Tázavě se podívali na Zdenu.

„Prý reorganizace,“ sdělila jim. „Byl služebně nejmladší, tak to postihlo jeho. Vyhodit ho nechtěli, když je tak schopný, a on sám se začal zajímat o počítače. No nic, pro nás je důležité, že nám nezabere to místo systémáka. Blbý je akorát to, že nás bude zdržovat a že si ho musíme hlídat, aby něco nevyvedl. Pokud jde o UNIX, tak já mu hezky dlouho heslo roota neprozradím. A Petře, ty mu heslo novellského supervizora řekni taky, až když budeš přesvědčený, že nic nezvrtá.“

„To si piš, že jo,“ souhlasil Petr. „Mám své dostatečně neblahé zkušenosti.“

„Hm,“ řekla zamyšleně Eva, „to je divné. Vím jistě, že když sem ten Mašek nastoupil, tak seděl na komerčním. Dostal nový počítač a sama jsem mu do něj instalovala ekonomický software.“

„To je fakt,“ vzpomněla si také Blanka, „na ekonomickém dělá až asi poslední dva nebo tři měsíce.“

Zdena stiskla rty ve snaze nedopustit se nějakého nactiutrhačného výroku. Tak pan Američan tady pendluje po baráku z oddělení do oddělení a vlastně nic neumí. Teď dostali černého Petra oni a čeká se od nich, že se s ním budou zdržovat. Tak to tedy ne!

„Jak říkám,“ uzavřela Zdena malou improvizovanou poradu, „hlavně se od něj nenechte zdržovat od práce. Petře, ty mu akorát budeš muset připravit písíčko tak, aby se z něj dostal do UNIXu i do Novellu, ale uživatele mu udělej jenom neprivilegované.“

Po těchto slovech se Zdena odebrala do své prosklené kanceláře, odkud měla dobrý výhled na celé výpočetní středisko, jež bylo rozděleno skleněnými přepážkami na menší celky. Hned vedle bylo pracoviště systémových programátorů, kde nyní seděl samotný Petr, zatímco protější stůl byl prázdný, z druhé strany sídlila instruktorka Eva s Dušanem, který měl na starosti hardwarovou údržbu, a vedle nich operátorky Marcela a Blanka. Úplně na konci byla malá klimatizovaná místnost, v níž byla soustředěna veškerá výpočetní technika: dva UNIXové servery, čtyři novellské a několik modemů zajišťujících propojení na pobočky, kde byly další počítače, které rovněž spadaly do péče Zdeny a jejích lidí. Zkrátka slušně běžící oddělení, jehož jedinou bolestí byl nedávný odchod jednoho ze dvou systémových programátorů UNIXu. Jeho práci musela beze zbytku zastat Zdena. Bylo toho na ni občas mnoho, zvlášť pokud si někdo z jejích lidí vzal dovolenou nebo onemocněl, ale Zdena raději dřela od rána do večera, jezdila na pobočky řešit problémy s místními servery a zakázala si onemocnět, než by v nouzi přijala člověka, o němž by nebyla přesvědčena, že svou práci bude dělat pořádně. Měla by být spokojená, že nový člověk, kterého jí vnutili, nezabere tolik potřebné místo systémového programátora, ale bude vlastně navíc, jenže jí vadilo, že ve svém malém týmu složeném z lidí, kteří jsou vysoce kvalifikovaní a rozumějí své práci, má najednou mít naprostého laika. Jak bude působit na ostatní, že zatímco oni sem byli přísně vybráni na základě tvrdých vědomostních testů, tento člověk se sem dostal jen tak z nařízení vyšších míst a byla pro něj vytvořena nová funkce s honosným názvem koordinátor výpočetního střediska s nezanedbatelným platem? Zdenu by strašně zajímalo, co za tím vězí. Podlehl snad starý pan Bareš přesvědčení, že ten, kdo emigroval, v USA dosáhl vysokého vzdělání a teď se v ušlechtilé touze povznést ty burany, co tu zůstali, milostivě vrátil zpátky, je osoba pro firmu natolik užitečná, aby si mohl dovolit to, co by nikomu jinému neprošlo? Nechtělo se jí věřit, že by pan Bareš protěžoval někoho, v jehož schopnost by nevěřil, jen proto, že jej o to požádal nějaký dobrý známý, nebo že by se cítil tomu člověku být nějak zavázán.

K nejvyššímu šéfovi Zdena vždycky cítila úctu a byla velmi zklamána, že je nucena opravit si o něm své dobré mínění. ‚Možná už na tu práci nestačí,‘ napadlo ji. Věděla, že pan Bareš dávno překročil šedesátku, a stejně tak věděla o jeho dlouhodobé nepřítomnosti před půlrokem, kdy se léčil z následků lehké mozkové mrtvice. Protože vlastnil kontrolní balík akcií, byl to právě on, na němž spočívala nutnost rozhodovat o těch nejzásadnějších věcech. Měl sice dvě děti, ale jeho dcera, která byla ještě svobodná, se o firmu ani v nejmenším nezajímala, protože vystudovala architekturu a pokoušela se prorazit se svým soukromým ateliérem, a syn, žijící trvale v cizině, se živil jako pilot dopravních letadel. Vypadalo to tedy tak, že se pan Bareš zřejmě až do smrti vedení firmy nevzdá, ledaže by se mu poštěstilo získat vhodného zetě. ‚Ví bůh,‘ pomyslela si Zdena, ‚co se stane, až bude pan Bareš dělat stále častěji taková nesmyslná rozhodnutí, jako je to poslední.‘

2

Zdena stála pod sprchou a umiňovala si, že se už kvůli tomu pitomému Američanovi nebude rozčilovat. Za to jí rozhodně nestojí. Rozhodnutím, které ona nemá pravomoc měnit, byl přidělen do jejího týmu a nemá smysl, aby si tím ničila nervy. Zkrátka nedopustí, aby ten nový člověk překážel jí a jejím lidem v práci, a jinak ať se snaží, jak umí.

Energicky se vydrhla osuškou a před šatníkem dumala, co na sebe. Oblékala se vždycky podle své ranní nálady, a dnes ji neměla zrovna nejlepší. Proto zvolila šedivé vlněné kalhoty a lahvově zelený rolák, který ozdobila jen jednoduchým zlatým řetízkem. Přičísla si husté nakrátko ostříhané hnědé vlasy a spěšně sháněla kabelku, klíče a kabát.

Ke vší smůle kdosi zaparkoval tak těsně vedle levé strany jejího auta, že musela nasednout pravými dveřmi a posléze jen horko těžko vymanévrovala z parkoviště. Před výškovým domem, v němž jejich firma sídlila, měla jako snad pokaždé problém najít místo na zaparkování, a tak vcházela do své kanceláře, právě když ručička hodin na chodbě s hlasitým cvaknutím poskočila k osmé. Sotva pověsila kabát, dosedla na židli a pustila počítač, zavolal ji její šéf do své kanceláře. Když tam vstoupila, z jedné židle u šéfova dlouhého jednacího stolu se zvedl muž, jehož se Zdena rozhodla ignorovat, jak nejvíc to půjde, neboť jí bylo jasné, o koho jde. Podívala se přímo na Milana, jako by byli v místnosti sami dva, a vyčkávavě zvedla bradu.

„Zdeno, tady ti představuju inženýra Maška,“ začal Milan Vaněk a rozpačitě odkašlal, „který u tebe bude ode dneška pracovat jako koordinátor. Pane inženýre, vaše nová vedoucí, doktorka Malá.“

„Dobrý den,“ pozdravil ji muž přátelsky. Zdena byla nucena se na něj podívat a nedokázala být natolik nezdvořilá, aby mu nepodala ruku.

„Dobrý den,“ řekla stroze a velmi krátce se dotkla jeho pravačky. Inženýr Mašek ji převyšoval nejméně o hlavu a ona měla nepříjemný dojem, že k ní jeho oči za brýlemi s kovovými obroučkami shlížejí pobaveně a posměšně. Jeho úzká a hladce oholená tvář, poznamenaná viditelnou jizvou táhnoucí se od vnějšího koutku levého oka přes lícní kost až k uchu, vyzařovala sebevědomí, které by možná Zdeně za jiných okolností imponovalo, ale nyní jí připadalo nepatřičné a okamžitě v ní vzbudilo nechuť k tomuto muži. Zrovna tak ji zcela nelogicky popudilo jeho oblečení, které se vyznačovalo nedbalou elegancí. Měl na sobě hnědé kalhoty z kvalitní vlny, béžovou košili s decentní kravatou, o níž by se Zdena vsadila, že je uměleckým originálem, a tvídové sako tvářící se ležérně, nicméně velmi dobře padnoucí a zdůrazňující vzpřímená ramena toho muže.

Zdenu překvapilo, že je starší, než jak si jej představovala. Myslela si, že teprve nedávno dokončil studia, ale nyní mu odhadovala dobrých pětatřicet. Další nemilá věc. Z jejích lidí byla jen Eva o sedm let starší než ona, ostatní byli v jejím věku nebo mladší. Nyní má šéfovat muži asi o pět let staršímu, než je ona sama, který je navíc notně světem protřelý a má o sobě evidentně velmi vysoké mínění.

„Zdeno,“ oslovil ji Milan, „představ pana inženýra ve svém oddělení a já ho pak zavedu ještě k programátorům. Pak mu ukážeš jeho místo a povíš mu, co a jak.“

„Dobře,“ pronesla Zdena úsečně a bez dalších slov se otočila ke dveřím. Inženýr Mašek se vydal za ní. Když spolu kráčeli přes chodbu, mlčeli. Zdena s ním obešla své lidi, co nejstručněji je představila a když to měla za sebou, vyzvala jej, aby se vrátil k šéfovi a až bude hotov, ať přijde do její kanceláře. Sotva se za ním zavřely dveře, sedla si k počítači a konečně se pustila do pořádné práce.

Vrátil se asi za dvacet minut a zaklepal na dveře. Zdena ho stroze vyzvala, aby si sedl. Pak zvedla oči od obrazovky a poprvé zpříma pohlédla do jeho očí. Byly šedé a hleděly na ni klidně a vyrovnaně.

„Pane inženýre,“ začala, „budu s vámi mluvit na rovinu. Funkci, kterou máte zastávat, zřídili včera a výhradně kvůli vám. Nemíním pátrat, co je za tím, jenom vám musím říct, že se mi to ani trochu nelíbí a kdyby záleželo na mně, nikdy byste se do našeho oddělení nedostal. Podle toho, co mi řekli, je vrchol vašich počítačových znalostí někde u používání pár aplikačních programů, je to tak?“

„Ano,“ souhlasil klidně a netvářil se nijak zkroušeně. Zdenu to popudilo.

„Můžete mi říci, jak vy sám si představujete své uplatnění zde?“ zeptala se.

„Ze začátku vám v ničem nepomůžu, to je mi jasné,“ sdělil jí a opřel se pohodlně na židli. „Spíš vás budu zdržovat, to je mi také jasné. Ale jsem rozhodnutý intenzivně studovat, a to tady i doma, aby se mi co nejdříve povedlo proniknout do problematiky a abych mohl začít být vám užitečný. Nehodlám vás otravovat dotazy víc, než je nezbytně nutné, ale na druhé straně bych rád, abyste mi neházela klacky pod nohy tím, že mě nepustíte k počítači nebo mi schválně zamlčíte nějakou potřebnou informaci.“

Zdena se zamračila. Tón hlubokého hlasu inženýra Maška zněl lehce konverzačně, ale ona z něj přesto cítila určitou neústupnost a autoritu. V jeden okamžik měla dokonce dojem, že on je šéf a ona je jeho podřízená. Narovnala záda a zatvářila se upjatě.

„Nemám ve zvyku házet někomu klacky pod nohy,“ řekla. „Ostatně, čím víc se toho naučíte, tím lépe nám můžete pomoci. Ale vy zase musíte pochopit, že tady všichni jedou na doraz a bez rezervy a jen těžko si na vás budou nacházet čas.“

„Já vím,“ přikývl, „a vím i to, že vy sama teď děláte práci za dva.“

Ta slova jí měla od podřízeného znít jako podlézání, ale z úst inženýra Maška tak rozhodně nezněla. Zdena v nich cítila skutečné uznání a znovu měla pocit, jako by ji pochválil nadřízený. Kousla se do rtu.

„Hm, informovali vás,“ zavrčela. Jako na potvrzení jeho slov zazvonily na Zdenině stole téměř ve stejný okamžik dva telefony. Místní aparát a přímá linka.

„Váš stůl je támhle,“ utrousila Zdena a ukázala přes sklo. „Až to tu vyřídím, půjčím vám něco o UNIXu.“ Těmito slovy ho vykázala ze dveří a zvedla první sluchátko.

Inženýr Mašek vyšel z kukaně a otočil se k Petrovi.

„Tohle je prý můj stůl,“ oslovil ho. Petr vzhlédl od své obrazovky.

„Jo,“ odvětil stručně a znovu začal zuřivě ťukat do kláves.

Inženýr Mašek se uvelebil na otáčecí židli a pustil počítač. Nijak jej nezaskočilo, když se po nastartování systému objevilo na obrazovce přihlašovací okno, a ihned se dotázal Petra na své heslo. Personální počítače znal ze školy poměrně dobře a výpočty jedné své diplomové práce si dokonce sám programoval v Pascalu. Bylo to sice už před lety, ale po krátkém opakování by si své znalosti určitě brzy znovu osvěžil. Ovšem programování nebylo tím, co by po něm chtěli a s čím by se on sám mínil zdržovat. S tím si může hrát teprve poté, co se mu podaří pochopit alespoň část z té počítačové latiny, z níž tady každý svůj díl už bravurně ovládal. Musí pochopit Novell a UNIX a naučit se zpracovávat úlohy, které řídí chod celého podniku. Halda práce, ale inženýr Mašek se jí nebál. Zrovna tak se nebál té přísně se tvářící mladé ženy, která mu bude šéfovat. Nemá ho ráda, to by poznal i slepý, a vlastně se jí ani moc nediví.

Otevřely se dveře a ona se objevila před ním. Položila mu na stůl stoh příruček a rozdělila jej na dvě hromádky.

„Půjčím vám něco o UNIXu,“ řekla studeně. „Tohle si můžete brát domů,“ dodala a ukázala na tu menší hromádku, „ale tyhle ne, máme je jen v jednom exempláři a já do nich taky potřebuju občas nahlídnout. Petře,“ pokračovala a odvrátila se od něj, „až budeš mít chvilku, nauč, prosím tě, pana inženýra, jak se přihlásí do UNIXu. Udělala jsem mu uživatele ‚masek‘, heslo totéž. A půjč mu něco o voknech a o Novellu.“

„Jo,“ kývl Petr.

„Dík,“ opáčila a zapadla zpět do své kukaně.

‚Vypadá to tu na vojnu jako řemen,‘ pomyslel si inženýr Mašek pobaveně. ‚Na paní šéfovou zřejmě nelze zapůsobit osobním šarmem, a vůbec čímkoliv jiným osobním. Vypadá na sucharskou ženskou potrefenou prací natolik, že se z ní vytratilo cokoliv lidského. Pro firmu je nicméně takový člověk přínosem, a to je hlavní.‘ Potutelně se usmál a zavolal na svém počítači Průzkumníka. S jeho pomocí se brzy obstojně seznámil s obsahem svého disku.

Během dopoledne zkontrolovala Zdena chod všech šesti UNIXových serverů, které měla na starosti, udělala několik povelových souborů a zařadila je do uživatelských nabídek, a to všechno bez toho, že by se zvedla ze své židle. Pomocí modemů měla připojené čtyři mimobrněnské počítače a s jejich obsluhou se domlouvala telefonicky. V jednu hodinu se protáhla na své židli s pocitem, že to nejnutnější zvládla, ale dobře věděla, že dříve či později si musí udělat čas a všechny pobočky objet. Jsou věci, které se z terminálu po drátě prostě udělat nedají. Měla by zkontrolovat všechny file systémy a vyčistit uživatelské stanice. Na dvou pobočkách mají nefunkční terminál, protože si rozvrtali setup, a to už ani nepomyslela na kontrolu archivovaných médií a podobné organizační záležitosti. Kdyby měla systémáka, práci by si rozdělili, ale takhle... Přes sklo znechuceně pohlédla na toho brejlatého elegána. Pohodlně rozvalený na židli upřeně hleděl střídavě do příručky a střídavě na obrazovku a dvěma prsty ťukal do klávesnice. Zdena nemohla přijít na to, co ji na něm kromě faktu, že se svými znalostmi nemá v jejím oddělení co pohledávat, tolik popouzí. Asi fakt, že se tváří tak nesnesitelně sebejistě.

Odpoledne ji zavolal šéf a probíral s ní Maškovy personální materiály. Z nich se dozvěděla, že v Americe vystudoval techniku a ekonomii, oboje s výborným prospěchem, a pracoval jako šéf pobočky jakési letecké společnosti. Byl rozvedený, bezdětný a bylo mu sedmatřicet. V materiálech se také dočetla, že na škole programoval v Turbopascalu. Z toho jasně plynulo, že se na počítači vyzná víc, než si myslela. Proč se tedy neozval a nevyvrátil jí její předpoklad, že zná počítač jen jako řadový uživatel? Chce si nechávat nějaký trumf v rukávě a v pravý čas ji ohromit svými vědomostmi, aby dokázal, že nezahálel?

„Zdeni, uvidíš, že se do toho dostane dřív, než se naděješ,“ přesvědčoval ji Milan. „Pálí mu to jako nikomu jinému. Říkal to Jarda Hloušek z komerčního a ty víš, že on se v lidech vyzná.“

Pohrdavě ohrnula ret.

„Už aby to bylo,“ zavrčela. „A vůbec, nech si ty propagační řeči. Stejně víš, že se ho zbavit nemůžu, tak o co ti jde?“

„O to, abys na něj nebyla taková, jako jsi předvedla dnes ráno. Já být na jeho místě, tak v tu chvíli uteču.“

„Nemyslím, že bys měl o něj mít v tomto směru nějaké obavy. Umí se o sebe dostatečně postarat.“

Milan se zasmál.

„Naštěstí. Víš, Zdeni, já už tě znám nějakou tu dobu a vím, že k nikomu nedovedeš být nespravedlivá, i kdyby ti osobně kdovíjak vadil, jenže on to neví a z toho, co jsi mu ráno ukázala, by mohl být pěkně vyděšený.“

„Mohl. Jenže jeho to spíš náramně pobavilo, pana suveréna. Mám pocit, že se cítí být pěkně jistý v kramflekách. A taky bodejť ne, když se tady zřídí funkce výhradně kvůli němu. Hm, tady si čtu, že po půl roce jsme třetí oddělení, na kterém ráčil zakotvit. Všude ho to bavilo maximálně tři měsíce. Myslíš si, když tohle vím, že ho mám chuť brát vážně a vtloukat mu do hlavy cokoliv o počítačích? Považuju to za ztrátu času. Svou i kohokoliv z nás. Kolik lidí se mu ještě bude zbytečně věnovat, než zjistí, že tahle firma vlastně není ta pravá, ve které by chtěl pracovat? Divím se panu Barešovi, v čem vidí přínos takového člověka. Copak on to neví, že tu Mašek pendluje z oddělení do oddělení?“

Milan pokrčil rameny.

„Z toho, co jsem slyšel, jsem vyrozuměl, že na komerčním i na ekonomickém zapůsobil dost pozitivně a inicioval tam určité změny, které se ukázaly být velice prospěšné.“

„A když to udělal, tak práskl do bot. Můžu se těšit, že i u nás všecko přeorganizuje a pak odejde středem?“

„V ekonomice a obchodě se vyznal. Počítače jsou pro něj nové.“

„Naše jediné štěstí. Takže bych se měla snažit, aby pro něj ještě hodně dlouho nové zůstaly.“

„Ale no tak, Zdeno, co je s tebou? Takhle štiplavou jsem tě už dlouho neviděl.“

„Taky mě už dlouho nikdo takhle nenaštval,“ prohlásila Zdena. „Podívej se, Milane, já si nedělám patent na rozum a netvrdím, že svoje oddělení vedu nejlíp, jak to jde. Víš dobře, že v tomhle jsem už párkrát dala na dobré rady Petra i Dušana a nijak se to mé ješitnosti nedotklo. Ale jestli mi do toho začne kibicovat pan Američan, sotva se trochu rozkouká, tak bude válka, za to ti ručím.“

„Proč by ti do toho měl kibicovat?“

„Protože nehledě na to, co o něm říkáš ty, na mě působí dojmem člověka, který si o sobě myslí, že má na to, aby velel, a ne aby se podřizoval. V Americe šéfoval celé pobočce, a tak se mi prostě nechce věřit, že se nadlouho smíří s tím, že by měl v tomhle Zapadákově držet hubu a krok a navíc ještě poslouchat o šest let mladší šéfovou.“

„Je z něj cítit autorita, to je pravda, i já jsem si toho všiml,“ uznal Milan. „Ale můžu tě ujistit, že ať už by vymýšlel cokoliv, hlavní slovo ve svém oddělení máš ty a nikdo jiný.“

Zdena povzdychla.

„Byla bych moc ráda,“ hlesla, „kdybych ti tahle tvoje slova nemusela nikdy připomínat.“

Ve dveřích výpočetního střediska se srazila s Petrem.

„Zrovna tě jdu hledat. Máš telefon,“ oznámil jí.

„Kdo to je?“ zvolala, přidala do kroku a rázovala přes kancelář systémáků.

„Bafík. A byl neodbytný.“

Zdena se vřítila do své kukaně a spěšně sáhla po sluchátku.

„Ahoj, Bafíčku, co se děje?“ zaslechli ještě oba muži než automatický zavírač přibouchl dveře. Inženýr Mašek zvedl hlavu a zvědavě se díval přes sklo. Zdena se opírala o stůl loktem, byla předkloněná a uvelebila se na židli v polokleče na jedné noze, zatímco druhou nohu měla pohodlně nataženou. Poprvé ji viděl se usmát. Z výrazu její tváře usuzoval, že hovor je soukromý a že na druhém konci drátu je buď dítě, nebo někdo, s kým je zvyklá něžně se špičkovat.

‚Vida, tak přece jen se na ní najde něco lidského,‘ pomyslel si inženýr Mašek pobaveně. Musel uznat, že když se takhle tváří, vypadá jeho šéfová o sto procent hezčí. Už předtím jej zaujaly její živé zelené oči, hezky vykrojené rty, jemná pleť a svižná štíhlá postava, ale co z toho, když patřily osobě tak sucharské a nevlídné? Teď jako by se proměnila. Živě gestikulovala, občas se usmála, něčemu se divila a pak zřejmě kohosi jemně kárala.

„Paní Malá má syna?“ zkusmo se zeptal Petra.

„Co?“ utrousil Petr a věnoval mu jeden nepřítomný pohled. „...Syna? Ne,“ dodal roztržitě a dál se věnoval krocení novellského serveru.

‚Buď jsou ti lidi od počítače takoví zažranci,‘ uvažoval inženýr Mašek, ‚nebo všichni dostali příkaz mě bojkotovat.‘

S potutelným úsměvem se zvedl a šel navštívit operátorky.

„Pss, Blani, jde sem,“ upozornila Marcela šeptem svou kolegyni a rychle si přihladila vlasy. Zatvářila se, že je tak zaujatá trháním sestavy, že nevidí a neslyší nic kolem sebe. Děvčata už v soukromí své kukaně inženýra Maška zevrubně probrala a shodla se na tom, že je to ohromný fešák a umí se senzačně oblékat. Na rozdíl od Zdeny, která lidi z ostatních oddělení příliš neznala, případně je znala jen od vidění, operátorky měly téměř o všech zaměstnancích firmy docela slušný přehled. Bylo to tím, že jedním z jejich úkolů bylo roznášet počítačové sestavy po odděleních, a v celé firmě nebyla kancelář, která by nějakou sestavu neodebírala. No a při tom roznášení jako správné včeličky nasbíraly a zase předaly dál pěknou řádku drbů. Vlastně bylo s podivem, že takového člověka, jako byl inženýr Mašek, znaly jen tak málo. Ovšem pouze do dnešního rána, neboť během dne nelenily a pilně své znalosti doplňovaly. Zjistily, že na komerčním i ekonomickém oddělení byl ten muž mezi ženami velmi oblíbený, že na něm oceňovaly jeho vždy bezvadný vzhled, kamarádské chování, smysl pro recesi, ale také nesmírnou pracovitost a houževnatost. Jediný zápor, který vykazoval, spočíval v tom, že zřejmě důsledně ctil zásadu „co je v domě, není pro mě“, neboť žádná z jeho kolegyň se nemohla pochlubit tím, že by ji po pracovní době někam pozval, a to ani na nevinnou večeři nebo do divadla.

„Můžu dál?“ sondoval inženýr Mašek a strčil hlavu mezi dveře.

„Jasně,“ odpověděla děvčata unisono.

Inženýr Mašek se jich se šarmem sobě vlastním začal vyptávat na jejich pracovní povinnosti a ony ho informovaly s největší ochotou. Znovu si osvěžoval jejich jména, ale tykání jim nenavrhl a ony si netroufaly navrhnout je jemu. Poprosil je, aby mu ukázaly, jak volají tisk sestav, ale brzy zjistil, že děvčata se jen mechanicky naučila ovládat tiskové menu.

„To menu je součást počítače, nebo ho někdo dělal?“ ptal se.

„To dělala Zdena.“

„Aha, tak na to se zeptám jí,“ opáčil. ‚Jestli mi ovšem ráčí odpovědět,‘ doplnil v duchu a zaletěl pohledem ke Zdenině kukani. Nebyla tam, protože rázně mířila k nim.

„Bude sprďák za to, že jste se se mnou bavily,“ poznamenal, ještě než k nim dorazila. Rázně rozrazila dveře.

„Holky, odhlaste se, musím přeládovat,“ upozornila je a její hlas vůbec nezněl stroze. Obrátila se k děvčatům a jej opět ignorovala. Ještě nikdy si nepřipadal tak neviditelný jako právě v této chvíli. Mimoděk sklonil hlavu, aby se na vlastní oči přesvědčil, že s jeho tělem a končetinami je všechno v nejlepším pořádku.

„Co se děje?“ zeptala se Blanka.

„Jsme strašně pomalí, visí tam nějaké divné procesy,“ vysvětlila Zdena stručně, protože podrobněji by tomu operátorky stejně nerozuměly. Děvčata ukončila menu a Zdena pokračovala do zadní místnosti s počítači.

„Můžu s vámi?“ zajímal se inženýr Mašek a vloudil se za ní.

„Když chcete,“ hodila za sebe nazdařbůh. Ano, nepochybně je neviditelný, pomyslel si, ale aspoň jeho hlas je slyšet.

Zdena zapnula hlavní konzolu a přihlásila se. Inženýr Mašek jí hleděl přes rameno. Na půl úst mu vysvětlila, co je to hlavní konzola, a pak něco vypisovala.

„Nemůžu přeládovat, visí tam jeden uživatel,“ zavrčela, ukázala na obrazovku a zdálo se, že mluvení jí činí téměř nepřekonatelné potíže.

„To jako že se neodhlásil?“ nedal se odradit.

„Jo, a už deset minut nesáhl na klávesnici. Asi tam není a mou zprávu si nepřečetl.“

„A víte, kdo to je a kde sedí?“

„Vím, volala jsem tam, jenže tam neberou telefon.“

„Mám tam skočit?“

„A co uděláte, když tam nikdo nebude?“

„Vypnu počítač.“

„Tak to byste udělal pěknou pitomost.“ Zatvářila se znechuceně a několika stručnými větami mu tuto problematiku vysvětlila blíže. Zvedla se. „Jdu tam, zdržujeme všechny ostatní.“

Vrátila se za pět minut, znovu něco vypsala a když zjistila, že už je na počítači sama, spustila shutdown. Zatímco program vypisoval na obrazovku zprávy, Zdena se znovu uvolila dát inženýru Maškovi malou lekci. Poslouchal ji pozorně a snažil se všechno si dobře pamatovat. Rozhodně si nepřál, aby jej někdy přistihla, že se jí ptá na něco, co už mu jednou vysvětlovala. Určitě by mu to nedarovala. I teď, když s ním mluvila, si dala záležet, aby předvedla, s jakou nechutí s ním mluví a za jakou ztrátu času a energie svoji lekci považuje.

Počítač se znovu rozjel a Zdena vstala. Zastavila se ještě u operátorek.

„Máte toho moc, holky?“ zeptala se. „Už jsou tři pryč, nestíháte?“

„Ale jo, dobrý. Za chvíli jdeme.“

Následovaná inženýrem Maškem prošla Zdena do kanceláře Evy a Dušana.

„Zdeni,“ zadržela ji Evina slova a inženýr Mašek se mimoděk zastavil také, zvědavý na další reakci své šéfové.

„No?“ opáčila Zdena.

„Potřebovala bych na příští čtvrtek a pátek dovolenou.“

„A má se něco dít?“

„Akorát asi dovezou to opravené písíčko ze čtyřistadvanáctky. Měnil se tam disk.“

„Domlouvala ses na čtyřistadvanáctce, jestli bez něj vydrží do pondělka?“

„Ještě ne.“

„Tak se jich zeptej.“

„Zdeni, ale já tu dovolenou hrozně potřebuju. Jestli řeknou, že to nepočká, tak nevím, co budu dělat.“

„Tak jim brnkni hned, a uvidíme.“

Eva chvíli telefonovala a bylo jasné, že na komerčním bez počítače do pondělka nevydrží. Schlíple zavěsila. Zdena jí vzala sluchátko a začala vytáčet číslo.

„Zdena Malá, dobrý den,“ ozvala se, když to na druhém konci zvedli. „Mám na vás velkou prosbu. Nestihli byste ten náš disk vyměnit do úterka? Strašně nutně ten počítač potřebujeme. Pane inženýre, udělejte to pro mě... Co za to?“ protáhla hlas. „No, něco už vymyslíme,“ pravila mnohoslibně s šibalským úsměvem a po dalších slovech ze sluchátka se zasmála. „Kdyby vás tak slyšela vaše žena!“ Znovu se zasmála a pak pokračovala: „Takže v úterý odpoledne? Jste poklad! Díky moc, nashle.“

„A je to,“ prohodila lehce, když položila sluchátko.

„Stačilo to ve středu,“ usmála se Eva.

„To víš. V úterý odpoledne budou volat, že nestíhají, a počítač přivezou až ve středu ráno.“

„Tak dovolenou dáš?“

„Tím pádem ano.“

„A když ho nepřivezou ani ve středu?“

„Krucinálfagot, tak jim tam ten software holt naláduju sama!“ vypěnila Zdena a odpochodovala do své kanceláře. Inženýr Mašek se za ní díval trochu překvapeně. Její reakce byla v úplném rozporu s tím, jak ji předem odhadl a ocenil a jak mu ona jeho odhad celý den pilně potvrzovala. Očekával by, že své podřízené jednoduše dovolenou nepovolí a nebude s ní o tom diskutovat, nebo jí nanejvýš doporučí, aby si tu dodávku opraveného počítače zařídila sama. Místo toho se chopila iniciativy a toho neznámého inženýra na druhém konci drátu doslova udolala svým šarmem. V té chvíli, kdy ho udolávala, toho šarmu měla zatraceně hodně. Na tváři se jí při úsměvu dělaly roztomilé dolíčky, zelené oči, rámované hustými černými řasami, se blýskaly a tón jejího hlasu byl prostě neodolatelný. Inženýr Mašek si zakládal na tom, že dovede lidi na první pohled odhadnout natolik přesně, že ani další poznávání na tom prvním odhadu mnoho nezmění, ale zdálo se, že v případě své šéfové střelil pěkně vedle. Na něj je jako na psa, ba co hůř, skoro jej ignoruje, ale k ostatním podřízeným se chová úplně přirozeně a kamarádsky a nesnaží se jim mlátit svou autoritu o hlavu.

Blížila se čtvrtá hodina, operátorky už byly doma a balil i Dušan, zatímco Eva kdesi kohosi učila té šestsetdvojku. Inženýr Mašek si dovolil zaklepat na Zdeniny dveře a strčit hlavu dovnitř.

„Mohu dál?“

„Potřeboval jste něco?“

„Mám pár dotazů, které jsem si nashromáždil za celý den. Udělala byste si pro mě chvilku?“

Zdena se podívala na hodinky.

„Prosím vás, ještě ne, až tak za půl hodiny.“

„Vy jste tu přes čas?“

„Aha, vy asi ne, co? Tak to zkuste zítra hned ráno, než se něco semele.“

„Ale já neodcházím. Tak v půl páté můžu?“

„Zkuste to. Ale za nic neručím.“

V půl páté to zkusil a Zdena ho pozvala dál. Přitáhl si židli k jejímu stolu těsně vedle ní, aby oba viděli na obrazovku. Když se na okamžik dotkli koleny, Zdena se upjatě odtáhla. Sotva stroze, ale srozumitelně odpověděla na první dotaz, zazvonil telefon. Zvedla sluchátko a ohlásila se jménem.

„Mrknu se do fronty,“ reagovala na něčí dotaz. „Jo, tu sestavu tam máte. Potřebujete ji nutně ještě dnes?... Tak se zastavte, já vám ji vyjedu.“

Otočila se k inženýru Maškovi.

„Musím něco vytisknout. Pár stránek.“ Zvedla se a on vstal také. Než si paní z pátého patra přišla, už pro ni měla sestavu nachystanou.

„Díky, jste moc hodná, paní Malá,“ rozplývala se paní. Zdena ji vyprovodila s úsměvem a se slovy „to nestojí za řeč“.

Pokračovali v lekci asi deset minut a znovu je vyrušil telefon. Tentokrát meziměstský. Zdena chvíli poslouchala, pak ťukala do kláves a nakonec pronesla s jemnou výčitkou:

„Paní Janečková, že vy jste vypnula terminál uprostřed rozjetého programu?“

Paní Janečková se zřejmě přiznala. Zdena povzdychla:

„Tak na nic nesahejte, já vám to spravím.“ Opět ťukání do kláves a pak dotaz: „Dobrý? Jede vám to?“ Zřejmě ano.

„Nemáte zač,“ reagovala na slova paní Janečkové, „a dávejte na to pozor. Teď jsme měli kliku, ale taky bychom se mohli vracet až do stavu z dnešního poledne... Ale však já vím, že se to stane, dobře to dopadlo, svět se nezbořil, tak už to nechte plavat. Jo, paní Janečková, mají už něco Vlasákovi? Holku? No to je skvělé, Jirka nic jiného než holku nechtěl. Pozdravujte ho a že mu gratuluju. Tak nashle,“ rozloučila se přátelsky a s úsměvem, který ji opět neuvěřitelně zkrášlil a omladil. Inženýr Mašek ji pozoroval s potěšením a začalo mu svítat, jak se to má s tou její nerudností.

Při pohledu na něj jí úsměv znovu pohasl. Napadlo jej, že to vypadá, jako by ji naráz přepnuli. Před chvílí byla velmi milá, přívětivá a usměvavá a nyní na něj hledí chladně a odměřeně.

Když se prokousali dalšími otázkami a blížila se šestá hodina, znovu zazvonil telefon.

„Ahoj,“ reagovala Zdena na hlas ve sluchátku, „jo, ještě tu straším. Co bys rád? Dobře, zabiju tě,... jo, hned,... není zač.“

Inženýr Mašek se na ni udiveně podíval. ‚Zabiju tě‘ se většinou neříká takovým lehkým konverzačním tónem.

Zdena k němu otočila hlavu.

„Máte ještě nějaký dotaz?“

„Mám. Koho zabijete?“

Proti své vůli se usmála.

„Příkaz kill likviduje rozjeté procesy. Dokumentace strana... teď nevím kolik. Kolega programátor se zacyklil.“

„Co se?“

„Zacyklil. Pustil program, který běhá pořád dokola, a nemůže ho ze svého terminálu zastavit. Tak ho musím zabít já.“ A hned to provedla prakticky.

Inženýr Mašek se zvedl a dal židli na své místo.

„Díky, že jste mi věnovala svůj čas,“ řekl a schválně k ní vyslal koňskou dávku svého šarmu. S údivem konstatoval, že je proti němu naprosto imunní.

„Prosím,“ odvětila už zase ledově.

„Tahle investice se vám vrátí,“ ujišťoval ji.

„O tom nejsem přesvědčená.“

„Já vím. Nemáte mě ráda.“

„Neberte to osobně.“

Telefon znovu zazvonil. Inženýr Mašek čekal služební hovor a mínil se ještě něco přiučit, a proto hned neodešel.

„Neboj, Bafíku, trochu jsem se zdržela, ale nezapomněla jsem na tebe. Už to tady balím, za chvíli mě máš u sebe. Pá... Jo, jo, to víš, že tu flašku koupím, tady v sámošce mají až do sedmi. Ahoj, já letím.“

‚Tak tenhle rozhovor nebude služební,‘ uznal inženýr Mašek a rychle se vytratil. Uvažoval, že zatímco se v poledne Bafíkovi divil, co na téhle ženské vidí, teď nemá daleko k tomu, aby mu ji záviděl.

3

Na to, že bylo paní Marii Malé už třiaosmdesát, vstala ze svého křesla docela křepce, jen co uslyšela zarachocení klíče v zámku.

„Bafí, jsem tady,“ ozval se v předsíni veselý hlas její nejmilejší vnučky. Paní Malá pookřála vždycky, když ho uslyšela. Objevila se ve dveřích vedoucích z pokoje do předsíně a pozorovala Zdenu, jak si sundává kabát a přezouvá se.

„Vítám tě, Zdeničko. Zase jsi byla tak dlouho v práci...“

Zdena vklouzla do svých bačkor, prohrábla si rukou vlasy a shýbla se na zem pro nákupní tašku.

„Promiň, Bafíku, zdržel mě jeden pitomý kolega.“ Mávla rukou a pokračovala: „Takový otřesný... ech,... škoda mluvit.“

„Nějaké problémy?“

„Ale kdepak. Prostě jen začátečník. Potřeboval něco naučit.“

„Po pracovní době?“

„No jo, už je to tak. Nestíháme. Ale zato všecko nesu. Vína jsem ti vzala zrovna dvě flašky, kdyby se babky rozjely a chtěly víc. Prodavač mi tvrdil, že tahle značka je nejsladší z celého obchodu. Koupila jsem kromě tyčinek i slané krekry, ať je výběr. Mám ti udělat tu pomazánku dnes, nebo až zítra? Na kolikátou sis je pozvala?“

„Na pátou.“

„No, víš, to bych ji radši udělala teď. Kdybych vypadla z práce přesně ve čtyři, tak to zvládnu, jenže co když mě něco zdrží?“

„Můžu si ji udělat sama, Zdeničko.“

„Ale Bafíku, dobře víš, že by tě pak bolely ruce. Ta pomazánka v ledničce krásně vydrží, uvidíš.“

Rázně vešla do kuchyně s babičkou v patách. Na kuchyňský stůl začala vybalovat z igelitové tašky nákup.

„Chleba jsem nevzala, říkalas, že ještě máš. Máš opravdu?“

„Je tam ještě kousek.“

„Tu veku ti nakrájím a dám do igeliťáku. Koupila jsem ti taky okurky a cibulky. Všecko ti nakrájím a napočítám podle počtu chlebíčků, zítra to jenom namažeš a zeleninu dáš nahoru. Vajíčka ti taky uvařím a oloupu. Chceš je na kolečka, nebo na čtvrtky?“

„Co myslíš?“

„Kolečka jsou hezčí. Konce bych nakrájela do té pomazánky.“

„Tak na kolečka.“

Tato strategická porada probíhala při příležitosti chystané oslavy babiččiných narozenin, které měla pozítří. Na zítřek si pozvala několik svých známých ze sousedství a v sobotu se měla sjet její nejbližší rodina. Pro starou paní to byly převratné události v jejím poklidném životě a nebýt Zdeny, která veškeré přípravy zvládala s energií a s nadhledem, samými starostmi by oka nezamhouřila už týden dopředu. Zdena byla jediná její vnučka, která žila v Brně. Rodina její mladší dcery už před mnoha lety zakotvila v Praze a starší syn, Zdenin otec, se usadil v Boskovicích. Zdenina starší sestra Dana sice nějakou dobu po studiích žila v Brně, ale pak se vdala za lékaře z Prahy a usídlila se na Spořilově. Kdyby si měla paní Malá vybrat, kterou ze svých dvou vnuček by měla v Brně raději, stejně by si vybrala Zdenu. Ne že by proti Daně něco měla. Byla velice starostlivá a pečlivá a pokud šlo o pořádek, uměla ho udržovat mnohem lépe než Zdena, ale nebyla v ní ta srdečnost, s níž se na ni dokázala usmát Zdenka. U Dany babička vždycky cítila, že k ní chodí proto, že je zodpovědná a svědomitá a vzorně plní povinnost, kterou sama sobě uložila, zatímco Zdena se pokaždé přihnala s širokým úsměvem a dopřála babičce pocit, že by přišla, i kdyby ji babička vůbec nepotřebovala.

Paní Malá se usadila na židli a pozorovala svou vnučku, jak rejdí vařečkou v míse a připravuje pomazánku. Uplynulo už jedenáct let od té nehody, při níž si paní Malá rozdrtila prsty na obou rukou a lékaři jí je horko těžko dali dohromady jen tak, aby s nimi mohla vykonávat ty nejjednodušší úkony. Rodina se k ní tehdy zachovala krásně. Začala k ní pravidelně docházet její starší vnučka a když se vdala do Prahy, přenechala svou garsonku mladší sestře, která až do té doby do Brna denně dojížděla. Ta převzala i sestřiny pečovatelské povinnosti a vykonávala je zcela samozřejmě a se zjevnou láskou. Když o tom stará paní tak uvažovala, měla ten zvláštní vztah ke Zdeně už od jejího nejútlejšího dětství. Vlastně i to legrační a intimní oslovení, jímž ji teď už častovala celá rodina, mělo původ u Zdenky. Tehdy jí bylo pět a tak dlouho otravovala svou starší sestřičku, aby ji naučila číst a psát, až ji to sestra skutečně naučila. Byl to výkon na pětileté dítě, napsat čtyřřádkový dopis babičce k narozeninám, který začínal: Milá Bafičko... Zdeničce tehdy ujela ruka a bříško od písmenka „b“ se octlo pod linkou a navíc bylo tak hubené, že se nápadně podobalo písmenku „f“. A přezdívka byla na světě. Nejprve říkali babičce Bafičko a Bafi, pak přibyl Bafíček a Bafík. Tato slova v rodině tak zdomácněla, že si její členové přestali uvědomovat jejich zvláštnost a mnohdy se tak o babičce vyjádřili mezi cizími lidmi. Nebylo proto divu, že když babička volala Zdeně do práce, všichni její kolegové jí pak halasně vyřizovali, že volal Bafík.

Zdena se uměla v kuchyni docela šikovně otáčet, i když kuchyňské práce nebyla právě činnost, kterou by vyhledávala dobrovolně. Babička by ji nepochválila, kdyby věděla, že zatímco pro ni ukuchtila už bezpočet večeří a obědů, sama sobě uvaří jen výjimečně.

O dvě hodiny později Zdena dokončila úklid babiččiny kuchyně a naposled se kolem sebe rozhlédla.

„Tak, Bafi, veky máš v igeliťáku v troubě, pomazánku v misce v lednici, zeleninky hned vedle, kolečka vajíček o patro níž. Kdyby se ti nějaké rozsypalo, nic se neděje, je jich pár navíc. Sušenky jsou v komoře, kafe taky. Víno je ve dveřích ledničky... nemám ho otevřít? Jo, otevřu ti ho a zašpuntuju tak, abys špunty lehce vytáhla.“

„Ale Zdeničko, už se se mnou nezdržuj, než se dostaneš domů, bude skoro deset.“

„Ne, to víno ti otevřu,“ trvala na svém Zdena a sáhla pro nůž. „Ty to dělat nemůžeš a co když se ti tu nějaká babka podřízne?“

A už šikovně seřezávala víčko z umělé hmoty z jedné a pak z druhé láhve.

Nakonec se k babičce sklonila a dala jí pusu na tvář. „Tak pa, Bafíku. Hezky si to s babkama užijte a ne abyste tu moc vyváděly. Nádobí a ostatní binec tu nech, v sobotu přijedu hned ráno a uklidím to, ještě než se sjede příbuzenstvo.“

„Ty máš se mnou takové práce, Zdeničko...“

„No jo, no jo, tak dobrou, Bafíku, a hezky se na to vyspi.“

Ale babička se dlouho převalovala v posteli a ne a ne usnout. Až k slzám se dojímala nad Zdenčiným osudem. Taková hezká, hodná a navíc chytrá holka, a ještě v jedenatřiceti je svobodná. Jsou to v životě absurdnosti! A přitom se zdálo, že z obou sester bude ona ta první vdaná. Se Zbyňkem se znala od dětství a vlastně nikdo ani přesně nevěděl, kdy se z kamaráda změnil v nápadníka, zkrátka od jisté doby všichni považovali za samozřejmé, že ti dva se jednou vezmou. A také trnuli, aby se nemuseli vzít ještě před maturitou, a pak ještě před státnicí... a pak se naopak divili, proč se neberou, když oba měli pěkné místo v Boskovicích. Poté, co se oženil s jinou, našla si Zdena místo v Brně a nějakou dobu tam denně dojížděla. Ačkoliv usměvavá Zdena působila dojmem „co na srdci, to na jazyku“, ani babičce, jíž se vždycky svěřovala mnohem ochotněji než vlastním rodičům, se nepodařilo vypátrat, jak dalece ji rozchod se Zbyňkem zasáhl. Kdykoliv na to přišla řeč, Zdena jen lehkomyslně a se smíchem mávla rukou a prohlásila, že žádný chlap nestojí za to, aby ho ženská brala vážně. Kdyby to jen prohlašovala, nebylo by to tak zlé, ale ona se podle těch slov i chovala. Za tu dobu, kdy žila a pracovala v Brně, zaregistrovala babička několikrát ze Zdeniných nedbale prohozených větiček, že se o ni zajímá nějaký muž, a nejednou to vypadalo, že o ni velice stojí, ale Zdena ani jednomu z nich nemínila dát šanci a s žádným si nebyla ochotná něco začít. Její poznámky na to téma byly uštěpačné a vůči těm mužům značně nelichotivé a Zdena se při jejich pronášení náramně bavila. Babičku Zdenčina přezíravost k mužům velmi trápila, protože nevěřila, že Zdena může být ve své garsonce, v níž žije úplně sama, šťastná a spokojená. Tak by jí přála hodného muže a hezké děti, a Zdena místo toho trčí do večera v práci a místo aby si namluvila kolegu, ona ho učí počítače. Takhle žádného neuloví, když jim všem bude ukazovat, že je chytřejší než oni! Ačkoliv, oni už jsou beztoho všichni ženatí a pokud ne, tak o hodně mladší než ona.

Babička si povzdychla a těžce si lámala hlavu filozofováním o nespravedlnosti osudu, který všechny hloupé, ošklivé a zlé Zdeniny spolužačky obdařil manželem a dětmi, zatímco Zdena zůstává sama.

—

Kdoví, jestli v tom nebyla telepatie, ale zhruba o hodinu později se Zdena na své válendě místo spánku zaobírala úvahami na úplně podobné téma. Vzpomínky ji zanesly do těch dávných gymnazijních časů k příhodě, ve které se z dobrého kámoše Zbyňka stal partner Zbyněk. Začalo to nevinně a když se to tak vezme, nevinně to vlastně i skončilo. Vydali se do letního kina jako kamarádi a skončilo to držením za ručičku a několika nešikovnými pusami cestou z kina. A pak bezesná noc, v níž Zdena hleděla do stropu a doslova se vznášela.

Další Zbyňkovy pokusy dostat se k ní blíž byly už méně nevinné, ale Zdena je odmítala ani ne tak z obavy z následků, jak si později uvědomila, jako spíše z plachosti a nezralosti. Byli se Zbyňkem stejně staří a všeobecně se má za to, že děvčata vyspívají dříve než chlapci, v jejich případě to však jaksi neplatilo. Zdena se musela usmát, když si vzpomněla, jaké byla v těch sedmnácti telátko. Kterýsi den, když spolu byli v lese a jeho ruce se snažily dobýt pod Zdenin tenký svetřík, na něm vymámila slib, že tohle už nebude dělat a bude se zase chovat „normálně“. Pak ve své zoufalé neznalosti brala jako samozřejmost, když ten slib dodržoval. Až při posledním rozhovoru jí se smíchem vysvětlil, proč mu to dodržování slibu tak hezky šlo. Začal si s nějakou vdanou ženou asi o deset let starší než on a od té chvíle už vždycky považoval Zdenu jen za svou kamarádku. Vyhovovalo mu doprovázet ji do kina a vyrážet s ní na výlety, protože se svou láskou tohle provozovat nemohl a on byl nerad sám, a kromě toho tak krásně odvracel případné podezření, které by mohlo vzniknout ze strany jejího muže. Zdena se k němu chovala také kamarádsky a on vůbec netušil, že z její strany se už dávno o kamarádství nejedná.

Pochopil to až někdy na vysoké škole, když udělala narážku na možnost jejich společného života. Zpětně si uvědomil všechny její oddané pohledy, které na něj vrhala a jež on považoval jen za projev kamarádské pospolitosti, a vyděsil se. Navíc poznal, že o téhle možnosti není přesvědčena jen Zdena, ale také její rodiče a dokonce i jeho rodiče. A to jen proto, že často jezdili do Brna stejným autobusem a o víkendu si spolu občas někam zašli. Ale oni se přece scházeli jen proto, že byli staří kamarádi a neměli v Boskovicích své brněnské známé! Znal Zdenu už hrozně dlouho a neměl pocit, že je na ní ještě něco k objevování. Jeho možná méně hezké, ale zato neokoukané spolužačky jej lákaly daleko víc. U Zdeny často dopředu tušil, jak zareaguje, dokázal odhadnout, jaký bude mít na tu či onu věc názor, věděl, kterému filmu by dala přednost, a to všechno byly věci neocenitelné pro dobré kamarádství, ale zoufale nedostatečné pro milenecký vztah. Ostatně, jakýpak milenecký vztah? O tohle mezi nimi nikdy nešlo. Zatímco Zbyněk na vysoké škole pilně pokračoval ve sbírání milostných zkušeností, Zdena zůstávala pořád stejně nevědomá, a tím se jen prohlubovala propast mezi nimi. Ve chvíli, kdy pochopil, že s ním Zdena do budoucnosti počítá jako s životním partnerem, si uvědomil, že nyní by mu už možná také leccos dovolila. On by bral, což o to, jenže se mu zdálo, že pro ni by to znamenalo jen potvrzení jejího přesvědčení, že je to mezi nimi vážné. Kdepak, tohle zavánělo manželstvím, a do něčeho takového se mu nechtělo.

A tak si nezávazně užíval jinde, zatímco Zdena tiše obdivovala jeho sebeovládání a zdravý rozum, s nímž je oba chrání před následky neuváženého chování. Byla naivní a on byl zase zbabělý říci jí, jak se věci mají. Nadále před jeho i svými rodiči vystupoval jako její partner a přitom si lámal hlavu, jak z toho ven. Byl zbabělý ještě i v době, kdy si našel vážnou známost a začal uvažovat o sňatku. Dokonce byl tak zbabělý, že se Zdena o jeho svatbě dozvěděla až z oznámení, které jednoho dne dostala a jež v první chvíli nebyla ochotna chápat jinak než jako hloupý žert. Zašla za ním. A on, aby přehlušil své výčitky svědomí, na ni vykřičel víc, než byla pravda. Křičel na ni, že za ním dolejzala a on se jí nemohl zbavit. Křičel, že o ni nikdy v životě jako o holku nestál a nikdy jí to přece ani slovem nenaznačil. Řekl jí toho tenkrát dost na to, aby jí vzal veškeré sebevědomí, veškeré iluze o mužích a veškerou chuť ještě někdy se k nějakému muži přiblížit.

To první se jí časem znovu vrátilo, to ostatní ne. Už nikdy nedokázala brát muže jinak než jako kamarády, a to ještě s notnou rezervou. Těm, kteří jí dávali najevo touhu se k ní přiblížit jako k ženě, přilípla nálepku nežádoucích otravů a expedovala je co nejdál od své osoby. Při představě, že by měla podlehnout vlivu nějakého muže, jí naskakovala husí kůže. ‚Zaplaťpánbůh,‘ říkala si v duchu, ‚že jsem tak brzy pochopila to, co jiné ženy pochopí až s houfem děcek na krku, totiž že chlapi za nic nestojí a nejrozumnější věcí, kterou může ženská udělat, je, obejít se bez nich.‘

Tuhle její nanejvýš rozumnou životní filozofii jen potvrzovalo dnešní seznámení s novým podřízeným. Byl to ukázkový typ sebevědomého pána tvorstva, který se jen pobaveně usmívá, když zjistí, že mu šéfuje ženská, a kterého ani nenapadne se za to, že vlezl na místo, pro něž nemá kvalifikaci, sebeméně stydět.

—

Sotva dorazila druhý den do práce, hlásila jí Blanka hned na chodbě:

„Zdeni, asi se něco děje v Opavě. Volali hned v sedm, že se jim počítač nějak divně chová a vypisuje jim nesmysly.“

„Jo, mrknu se na to,“ odpověděla Zdena krátce. „Ahoj,“ pozdravila ze zvyku mezi dveřmi. „Dobrý den,“ přidala při pohledu na inženýra Maška, jehož obrazovka už pilně blikala.

„Máš volat Opavu, něco se jim podělalo,“ hlásil Petr.

„Jo, vím.“

Vletěla do své kanceláře a pohodila kabát na stůl. Půl hodiny telefonovala a snažila se na dálku něco udělat. Pak to vzdala.

„Nechte to tak, jak to je, já tam jedu,“ povzdychla rezignovaně a položila sluchátko. Se zadostiučiněním si pomyslela, jak je dobře, že tu pomazánku upatlala už včera. Vyrazila z kanceláře. U Petra zvědavě postávali Dušan a Eva.

„Tak co?“ zajímali se.

„Nic, jedu tam.“

„Je to hardware?“ chtěl vědět Dušan.

Zdena zavrtěla hlavou.

„Nemyslím.“

„Co s tím budeš dělat?“ staral se Petr.

„Nahodím to z disket, udělám kontrolu file systému a uvidíme. Evo, ty, prosím tě, zavolej, aby byl v pohotovosti někdo z hardverářů, pokud se ukáže, že je to počítačem.“

Otevřely se dveře a dovnitř se vsunula vousatá hlava programátora Kamila.

„Vážení, vy si tady sněmujete a přitom vám nejede spojení do Opavy. Víte o tom?“ otázal se poněkud jízlivě a obhlédl je zdrcujícím pohledem. Všichni se rozesmáli.

„Čekáme na tebe, až nám to přijdeš říct, Kamilku,“ ujistila ho Zdena medově.

„No jo, tak jo,“ ozvalo se a hlava vycouvala. Pak se znovu objevila.

„A kdy to pojede?“

„Až to pojede,“ zavtipkoval si Dušan.

Kamil se zatvářil kysele.

„To je náramně vtipný. Já tam potřebuju hodit nové verze programů, a to co nejdřív.“

„Jo, milej zlatej, tak na ten vehikl teď nehodíš vůbec nic,“ ujistil ho Petr.

„Jo vono to není spojení? To se posral počítač?... Sorry, Zdeni, chci říct pokakal.“

Zdena se zasmála.

„Přesně tak, zrovna se tam chystám.“

„Ty tam jedeš? Tak to je teda vážný.“

„To je. Prosím tě, řekni u vás, že to ještě dost dlouho nepojede. Než tam dorazím, bude deset, než to nahodím a zkontroluju, půl jedenácté. V ideálním případě to pojede tak v jedenáct. Jenže zatím vůbec nevím, co tomu je, takže pokud to bude hardware, tak za mnou teprve v těch jedenáct budou odtud vyrážet. A pokud bude rozhašený systém, budu ho rekonstruovat z pásky.“

„No těbůh.“

„To je výstižné.“

Zdena zmizela ve dveřích spolu s Kamilem, aby šla informovat šéfa. Mezitím volali ještě další tři uživatelé, co je s Opavou.

„Já jdu všem poslat zprávu,“ oznámila Blanka.

Zdena se vrátila a hnala se pro kabát. Do cesty se jí postavil inženýr Mašek.

„Paní doktorko, mohl bych jet s vámi?“

„Co byste tam dělal?“

„Učil bych se.“

„Na takovéhle věci jste příliš velký začátečník. K ničemu by vám to nebylo, jen byste ztratil den.“

„Nemyslím, že by mi to k ničemu nebylo. Pečlivě bych si všechno zapsal a pak si vyhledal v příručkách, o co vlastně běželo. Myslím, že by mi to mohlo dát hodně.“

„Pane inženýre,“ odsekla a podívala se mu zpříma do očí, „až budu věřit, že na tomto místě někdy dojdete do takového stádia, aby se s vámi dalo pro podobné zásahy počítat, sama vám podrobně vysvětlím krok za krokem celý svůj dnešní postup.“

Stáli proti sobě a měřili se pohledy.

„Nevěříte mé schopnosti se učit?“ zeptal se posměšně.

„Nevěřím vaší schopnosti setrvat dostatečně dlouho na jednom místě,“ opáčila. Samotnou ji překvapilo, jak dobrý zásah se jí podařil. Rysy inženýra Maška ztuhly a on jí ustoupil z cesty.

„Tak dobré pořízení,“ popřál.

Zdena se ještě zastavila, aby projednala pár organizačních věcí s operátorkami, Petrem a Evou a pak vyšla ven.

„Kdyby volal Bafík, tak že se ozvu,“ zavolala ještě v letu a chvátala ke schodišti.

Na ten den později vzpomínala jako na den-blbec. Nasedla do auta, nastartovala a vyrazila směrem na Olomouc. Před Olomoucí začalo poprchat, za Olomoucí lilo. Zdena si uvědomila, že nemá deštník. Mohla jen doufat, že než přijede do Opavy, vyprší se to. Necelých padesát kilometrů od Opavy hrůzně zarachotilo v motoru a auto přestalo jet. Zdena, vždycky tak slušná, nespisovně zaklela. Zapnula výstražné blikače, zvedla límec a vystoupila do deště. Nemělo smysl otvírat kapotu, protože ze všech poruch, které mohou na autě nastat, dokázala odstranit nanejvýš nedostatek benzínu, a to také jen v případě, že byla poblíž pumpa. A protože věděla, že nedostatek benzínu takhle nerachotí, rovnou se pokusila stopnout si pomoc. Za sucha by svým šarmem někoho přivábila do pěti minut, jenže v těch pěti minutách z jejího šarmu zůstalo pramálo. Nikomu se nechtělo zastavit a vylézat z auta v takovém dešti. Všechny gentlemany odradila od dobrých skutků vyhlídka studené vody za krkem, a tak i na takhle rušné silnici trvalo dobrých dvacet minut, než se jedna dobrá duše našla, zastavila a odtáhla Zdenino auto do nejbližšího servisu.

V servisu udělali diagnózu velice rychle. Jen se podívali do motoru, prohlásili, že odešla převodovka a že to opraví do zítřka. Dovolili Zdeně zatelefonovat si z kanceláře a ona si objednala taxi. Ještě stále úplně promočená dorazila v poledne na pobočku v Opavě, kde bylo všechno vzhůru nohama, protože se obávali, že měla nehodu.

„Pan Vaněk sem volá každé čtvrt hodiny,“ hlásili jí. Jako na potvrzení jejich slov zazněl telefon.

„Už je tady,“ volali a předali sluchátko Zdeně.

„Co se děje, Zdeni, my jsme tady všichni mrtví strachy,“ zahlaholil Milan.

„Ani mně nemluv. Auto je padesát kiláků odsud v servisu s porouchanou převodovkou, já jsem švorc, protože jsem dala všechny peníze za taxíka, a kromě toho jsem durch promočená. Ale teď to neřešme, jdu se mrknout na tu mašinu.“

„No počkej, a kdy bude to auto opravené?“

„Prý zítra. Ale to počká. Napřed něco udělám s tím počítačem. Pak ti zavolám, jo?“

„Zdeno, ať ti aspoň dají horký čaj.“

„No jo, tak ahoj.“

Zdena zavěsila a šla se podívat na počítač. Po půlhodině konstatovala, že to hardware nebude, po další půlhodině jí bylo jasné, že se něco stalo se systémem a bude ho muset rekonstruovat. Vyzbrojila se příručkami, protože takováhle věc, která se dělá jednou za uherský rok, se nedá jen tak střílet od boku. Zdena absolvovala na toto téma školení, ale prakticky obnovu systému ještě nikdy nedělala. V zápalu boje vůbec nevnímala ani zimu, která s ní třásla, ani hlad, který jí kručel v žaludku. Bezmyšlenkovitě vypila čaj, když ho před ni postavili, ale jídlo odmítla. Byla příliš nervózní na to, aby mohla něco sníst. Uprostřed obnovy se znovu ozval Milan.

„Tak co, Zdeno, jak to vypadá?“

„Obnovuju systém, tak se modli. Dělám to prvně v životě.“

„Ty to zvládneš, Zdeni. Jak to odhaduješ časově?“

„Jak to mám vědět, prosím tě?“

„Já jenom že jsem pro tebe poslal auto. Vyjelo před... no, je to asi hodina dvacet.“

„Co blázníš? Myslela jsem, že tu přespím a zítra se nechám dovézt do toho servisu pro auto.“

„Jo, a za co?“

„Tady by mi půjčili.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Láska na heslo.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.