Bohatství národu

Adam Smith

ADAM SMITH

Pojednání o podstatě a původu bohatství národů

Praha 2001

Překlad z anglického originálu An Inquiry into the Nature and Causes of the Wealth of Nations (6. vydání), Methuen & Co., Ltd., London, 1950.

První vydání této knihy bylo publikováno 9. března 1776 v Londýně. Podstatných změn doznala kniha ve svém třetím vydání z roku 1784: nově se v knize objevily kapitola XIII knihy IV (zde str. 570–588) a druhá pasáž v oddílu 1 části III kapitoly I knihy V (zde str. 649–674) a drobná doplnění byla provedena v kapitolách III, IV a V knihy IV.

Vydal:

Liberální institut

Spálená 51, 110 00 Praha 1

Český překlad: Vladimír Irgl, Alena Jindrová, Josef Pytelka a Sergej Tryml (1958) Revidovaný překlad: Liberální institut

Česká předmluva: Jiří Schwarz, Evžen Kočenda, Josef Šíma

Český doslov: Ján Pavlík

Margináliemi opatřili: Josef Šíma a Dan Šťastný

Rejstřík zpracovala: Eva Kindlová

Odborný redaktor: Milan Sojka

Jazyková korektura: Ivana Mergerová, Zdeňka Grigarová, Miluše Ledvinová Odpovědný redaktor: Dan Šťastný

Sazba, grafická úprava a obálka: Proxima Studio s. r. o., Velehradská 19, 130 00 Praha 3 Na vydání knihy dále spolupracovali: Ján Pavlík, Jiří Schwarz, Josef Šíma a Michael Volný

ISBN: 978-80-86389-60-8

Ebook: Milian Riedel

Vydání této knihy by nebylo možné bez následujících podporovatelů: Anglo-American University; CEVRO Institut, vysoká škola; Časopis Trade-Off; Institut Ekonomického Vzdělávání; Liberland; Stario Agency; Roman Hocke; Pavel Mises; Karel Havelka; Marek Hovorka; Jan Furiš

Velmi děkujeme za podporu v šíření liberálních myšlenek Richardu Sulíkovi

Předmluva

15 let uplynulo od posledního vydání Bohatství národů u nás. V tomto relativně krátkém časovém období došlo díky vědecko-technickému pokroku ke změnám, jež se nás přímo dotýkají. Rozvoj informačních technologií a internetu umožnil crowdfunding, jenž usnadnil vydání této knihy. Tento anglický pojem nemá zatím český ekvivalent, ale díky němu může potenciální výrobce s poměrně nízkými náklady zjistit skutečnou poptávku po zboží. Jedná se o formu opčního prodeje prostřednictvím internetu. Předplatitelé požadované knihy snižují podnikateli riziko ztráty, neboť ten rozhodne o realizaci projektu až poté, když bude mít zajištěnu návratnost investice. Předplatným za 260 tisíc českých korun zabezpečili Dominik Stroukal s Martinem Pánkem toto vydání Bohatství národů, přestože hranice rentability činila 150 tisíc.

Před 15 lety, kdy byl revidovaný český překlad Bohatství národů z roku 1958 vydán poprvé, byla v Praze uspořádána mezinárodní konference „Adam Smith Semper Vivus“. Na jejím konci se konala aukce prvních tří označených výtisků. Celková vydražená částka činila 113 tisíc korun a následný úspěšný prodej tento podnikatelský projekt přeměnil v ziskový. Nyní díky crowdfundingu postupujeme menší riziko, přestože v roce 2001 byly čtečky a elektronické knihy konkurující klasickým knihám, neznámé. Inovativní formy prodeje snižují rizika pro knižní nakladatele, přestože s rozvojem informačních technologií se diverzifikují formy knižní nabídky a zostřuje se konkurence, s níž je spojen sebou růst podnikatelského rizika.

Před 15 lety vládlo světovým diskusím téma globálního oteplování. Není bez zajímavosti, že ve středu 31. října 2001, tedy den před českým vydáním Bohatství národů, byl v pražském Klementinu naměřen nejteplejší den za 226 let. V té době bylo nejznámějšímu dílu Adama Smitha 225 let. Autor je dopisoval v teplotně nadprůměrném roce 1775, aby v roce následujícím mohlo být vydáno tiskem. Co se za posledních 15 let stalo s počasím, že globální oteplování už nevládne diskusím? Zatímco v roce 2001 světová průměrná teplota činila 0,54 °C, tak v roce 2015, který byl vůbec nejteplejším v historii měření, dosáhla 0,84 °C! 10 z uplynulých 15 let bylo teplotně silně nadprůměrných, což je sice pádný argument v diskusích o globálním oteplování, ale napovídá jen málo o tom, jak nákladná opatření by měla být učiněna, aby se lidstvo vyhnulo ničivým důsledkům tohoto přírodního procesu na přelomu 1. a 2. století 3. tisíciletí. To platí jen za předpokladu, že systém měření světové teploty a trend ve vývoji počasí, jakož i ostatní neměnné okolnosti nebudou zpochybněny. Jsme si jisti, že žádná renomovaná sázková kancelář by sázku na nezpochybnění těchto předpokladů nepřijala, neboť její ztráta by byla téměř jistá.

Zatímco podnikatelské subjekty a lidé oceňují rizika, protože hospodaří s vlastními penězi, vlády tak nečiní. Hlavním důvodem je skutečnost, že nehospodaří s vlastními finančními prostředky, ale s penězi daňových poplatníků. Tím vedlejším je přežívající přesvědčení politiků a vládních úředníků, že peníze se nakonec vždy najdou. V tom je utvrzuje chování nejen centrálních, ale i komerčních bank v režimu stále „sofistikovanější“ regulace peněžního a finančního trhu.

Tato regulace nebo spíše její nevhodné formy však mohou vést k natolik zásadním zvratům, jakým byla dosud ještě ne příliš vzdálená finanční krize. Fenomén nízkých výnosů, který jí předcházel, popisuje Adam Smith „tím, že kapitály v té které zemi vzrůstají“ a „zisk, jehož lze dosáhnout jeho vynakládáním, se nutně zmenšuje“. Činí tak pochopitelně obecně, aniž mohl o krizi z let 2007-2008 cokoli tušit. A když tvrdí, že žádný zákon nedokáže snížit úrok pod tržní hodnotu, vychází z podmínek světa v němž neexistoval problém tak nízké krátkodobé úrokové sazby (zero lower bound), který by výrazně komplikoval měnovou politiku centrálních bank v době současné. Představa záporné úrokové sazby se pak v konceptu uvažování Adama Smithe pochopitelně nevyskytuje. Přesto jsou jeho vývody a úvahy o penězích, kapitálu a jeho využití logické a i když se dobové příklady jimiž podporuje či ilustruje svá tvrzení mohou zdát jakoby z jiného světa, právě tím podtrhují obecnou platnost jeho myšlenek.

Ekonomové jsou nejpilnějšími čtenáři Pojednání o původu a příčinách bohatství národů, což je celý název slavného Smithova díla. S jeho citacemi a odkazy se setkáme v dílech ekonomů všech škol a teoretických směrů. Adam Smith svým velkolepým dílem povýšil ekonomii na vědu. Ekonomický systém založený na trhu a s působící neviditelnou rukou (trhu) srovnává s nebeským systémem, který drží pohromadě gravitace. Pojítkem ekonomického systému ve společnosti založené na spolupráci a směně je neviditelná ruka trhu. Ta spojuje vlastní zájem svobodných jedinců vyrábějících a dodávajících zboží na trh za účelem dosažení zisku s vlastním zájmem velkého množství svobodných spotřebitelů maximálně uspokojit své potřeby (pomocí co nejkvalitnějšího zboží a služeb za co nejnižší ceny). Vzájemné soupeření v rámci obecně akceptovaných, respektovaných a efektivně vynucovaných pravidel tlačí ceny zboží dolů k jejich „přirozené“ úrovni. Konkurence je ve Smithově pojetí institucí, která nejúčinněji chrání individuální zájmy lidí. Sledování vlastního zájmu na trhu vede k optimálnímu uspokojení materiálních potřeb společnosti. Existence neviditelné ruky trhu reguluje konkurenční boj směrem k nezamyšlenému společensky pozitivnímu výsledku.

Bohatstvím národů navazuje Smith na svou Teorii mravních citů (1759). V ní popsal, že vedle vlivu vlastního zájmu na lidské chování je člověku přirozené „pohlížet na svět“ také očima jiného člověka. Tuto vlastnost nazýval pochopením neboli sympatií. Na lidskou přirozenost nahlížel pluralisticky. Lidskost, smysl pro spravedlnost, velkorysost a družnost jsou odlišnými rysy než vlastní zájem. Zatímco ten se prosazuje na trhu, morálka se projevuje v ostatních oblastech lidského činění. Smithova koncepce „neviditelné ruky“ nemá ambici posuzovat veškeré lidské chování ve společnosti, a tím je redukovat pouze na tržní chování. „Neviditelná ruka“ vysvětluje jen chování na trhu, které nevyčerpává veškerou lidskou činnost.

V Teorii mravních citů odmítl také vize o možnosti centrálního řízení společenského života. „Může se stát, že člověk má vysoké mínění o svých nápadech a je natolik unesen půvabem vlastní koncepce vládnutí, že nemůže strpět jakoukoli odchylku od své vize… Ovšem na velké šachovnici lidské společnosti má každá jednotlivá figura vlastní zdroj svého pohybu, naprosto odlišný́ od toho, co stanovuje legislativa.“ Smith si zřetelně uvědomoval, že společnost nelze řídit podobně jako stroj či továrnu s ohledem na rozdílné zájmy a cíle jednotlivců v podmínkách nejistoty a nepředvídatelnosti společenského vývoje.

V Bohatství národů systematicky vysvětluje vývoj a fungování kapitalistického hospodářství před průmyslovou revolucí. I v kapitalismu volné soutěže, jenž ve Smithově díle odpovídá systému „přirozené svobody“, docházelo k neustálým střetům mezi svobodnými jedinci (díky novým objevům a vynálezům nadanými stále většími schopnostmi a možnostmi) a stávajícím řádem, jehož pravidla odpovídala dělbě moci ve společnosti. Smith si všímal prohlubujícího se rozporu mezi spletitým mechanismem nařízení a restrikcí, jimiž slábnoucí feudalismus s merkantilistickou ekonomikou omezovaly člověka. Odmítal restriktivní opatření merkantilistů na ochranu domácích monopolů. V polemice o otevřenosti trhů Smith odhalil, že někteří podnikatelé využívají politiku jako nástroj k zachování svého výsadního postavení. Privilegia, jimž se producenti a obchodníci těší, zvyšují podle Smitha jejich bohatství, ovšem zároveň ochuzují veřejnost. Zachování výsadního postavení domácích podnikatelů bylo vysvětlováno obecným blahem, za nímž byl umně skryt soukromý zájem.

V případě využití kapitálu domácími podnikateli argumentuje Adam Smith ve prospěch mezinárodního obchodu, a to i s meziprodukty, když poukazuje na to, že kapitál výrobce může být vzdálen jak od zdrojů surovin tak od místa spotřeby a zboží putuje z místa na místo v procesu jeho výroby. Je s podivem jak tyto myšlenky formulované v dosti vzdálené minulosti rezonují s faktem, že více než dvě třetiny současného světového obchodu tvoří právě meziprodukty.

Podobně jako před 15 lety bylo globální oteplování celosvětovým tématem, v současnosti jím je migrace. Ve snaze ji omezit, neřeší vlády a mezinárodní společenství její příčiny, ale její důsledky – uchylují se k uzavírání hranic, k omezení volného pohybu pracovní síly, k přísnější regulaci trhů práce, což jsou merkantilistická opatření. Jednou z příčin migrace je ochrana trhů vyspělých zemí před údajně nekalou konkurencí a dumpingem producentů z rozvojových zemí. Chudoba, bída a válka vyhánějí většinu migrantů z jejich domovů. Namísto otevírání trhů pro levnější zboží z rozvojových zemí zůstaly trhy vyspělých zemí uzavřené a současně v nich bobtnal tzv. stát blahobytu. Vlády vyspělých zemí přerozdělují stále větší část produktu ve prospěch chudých, znevýhodněných a zájmových skupin. V důsledku vládních zásahů jsou udržovány uměle vysoké ceny a neefektivní producenti v odvětvích, do nichž nemůže z důvodu státní nebo nadstátní regulace vstoupit konkurence. Ta by přitom mohla pomoci chudým a znevýhodněným více než současné dávky a státní podpora. Výrazem nespokojenosti s regulací EU, s řešením migrační krize a s připravovanými harmonizačními politikami EU je brexit. Kdyby evropští politici a jejich poradci četli Bohatství národů a řídili se jeho odkazem, nemuselo k němu dojít!

Nadčasový přístup Adama Smitha k regulemi „svázanému“ podnikání v Bohatství národů nejlépe vyjádřil nositel Nobelovy ceny za ekonomii George Stigler: „Je ideovým nástrojem boje proti regulaci ekonomiky, boje proti merkantilismu v novém hávu.“ Bude-li existovat stát, tento boj nemůže skončit. To není volání pro destrukci státu, ale argument proti jeho iracionálním zásahům do ekonomiky!

Jiří Schwarz, Evžen Kočenda, Josef Šíma

V Praze 17. listopadu 2016

Úvod a rozvržení práce

Původním zdrojem všech nutných životních prostředků a věcí zpříjemňujících život, které každý národ ročně spotřebuje, je jeho roční práce, a předmětem jeho spotřeby je buď přímý produkt této práce, nebo to, co se za tento produkt koupí od jiných národů.

A tak podle toho, zda je tento produkt, nebo to, co se za něj nakoupí, více nebo méně úměrný počtu lidí, kteří jej mají spotřebovat, dostane se národu i více nebo méně oněch nutných životních prostředků a věcí zpříjemňujících život, které potřebuje.

Avšak o tomto poměru musí u každého národa rozhodovat dvě různé okolnosti: předně dovednost, zručnost a důvtip, s nimiž se práce obvykle vykonává, a za druhé poměr mezi počtem lidí, kteří se zabývají užitečnou prací, a těch, kteří takto zaměstnáni nejsou. Ať již jsou půda, podnebí nebo rozsah území toho kterého národa jakékoli, hojnosti nebo omezenosti toho, čeho se mu za takového stavu ročně dostává, závisí vždy nutně na těchto dvou okolnostech.

Hojnost nebo omezenost těchto prostředků závisí pak podle všeho více na první z těchto dvou okolností než na druhé. Mezi divokými kmeny lovců a rybářů zabývá se každý jednotlivec schopný práce tak či onak užitečnou prací a podle svých schopností usiluje o to, aby získal nutné životní prostředky a věci život zpříjemňující pro sebe nebo pro ty členy rodiny nebo kmene, kteří jsou buď příliš staří, nebo zas příliš mladí, po případě příliš slabí, aby se mohli vydat na lov zvěře a na rybolov. Takové kmeny však jsou tak nesmírně chudé, že z pouhé nutnosti často musí (nebo si alespoň myslí, že musí) malé děti, starce a lidi postižené vleklou chorobou buď přímo zabíjet, nebo je nechávat na pospas osudu, aby zahynuli hladem nebo aby je roztrhala dravá zvěř. U národů vzdělaných a zámožných naopak mnoho lidí nepracuje vůbec a mnozí z nich nadto spotřebují oproti většině pracujících produkt desetinásobného, ba často stonásobného množství práce. Produkt veškeré práce společnosti je však tak velký, že často mají dost všichni, a je-li pracovník, a to i ten nejchudší z nejchudších, šetrný a pilný, může užívat většího podílu na prostředcích k udržení a zpříjemnění života, než jaký je dostupný divochovi.

Příčinami tohoto zvyšování produktivní síly práce a řádem, podle něhož se produkt práce přirozeně rozděluje mezi lidi rozličných vrstev a různého společenského postavení, se zabývá kniha první tohoto pojednání.

Ať je skutečný stav dovednosti, zručnosti a důvtipu, s nimiž se u kteréhokoli národa práce vykonává, jakýkoli, hojnost nebo omezenost toho, čeho se národu ročně dostává, musí za daného stavu záviset na poměru mezi počtem lidí, kteří se během roku zaměstnávají užitečnou prací, a počtem těch, kteří takto zaměstnáni nejsou. Počet užitečných a produktivních pracovníků, jak se později ukáže, odpovídá všude velikosti kapitálové zásoby, která je vynakládána na to, aby mohli pracovat, a také konkrétnímu způsobu, jakým je zaměstnán. Proto se kniha druhá zabývá podstatou kapitálu, tím, jak se tento kapitál postupně akumuluje, a různým množstvím práce, kterou uvádí v pohyb, a to podle různých způsobů, jak se tohoto kapitálu užívá.

Národy, u nichž dovednost, zručnost a důvtip při užívání práce již slušně pokročily, postupovaly dosud při celkovém organizování a řízení práce velmi nestejnými směry; pokud jde o velikost produktu, nebyly ony směry vždycky stejně příznivé. Politika některých zemí poskytovala obzvláštní podporu výrobě venkovské, politika jiných zase výrobě městské. Sotva který národ se choval ke všem odvětvím spravedlivě a nestranně. Od pádu říše Římské byla evropská politika příznivější řemeslům a obchodu, tj. odvětvím městským, než zemědělství, tj. odvětví venkovskému. Okolnosti, které podle všeho přivodily tuto politiku, se vysvětlují v knize třetí.

Tyto rozličné směry byly snad sice zpočátku udávány soukromými zájmy a předsudky jistých vrstev lidí, které vůbec nedbaly o jejich důsledky pro obecný blahobyt společnosti a také je nepředvídaly, přesto však daly vznik nejrůznějším učením politické ekonomie. Některá z nich velebí důležitost výroby, jež se uskutečňuje ve městech, jiná zas odvětví venkovská. Tato učení měla značný vliv nejen na názory učenců, nýbrž i na to, jak panovníci i republiky řídili veřejné záležitosti. Tato různá učení a hlavní účinky, jež vyvolala v různých dobách a u různých národů, jsem se pokusil co nejúplněji a co nejpřesněji vyložit v knize čtvrté.

Výklad o tom, z čeho plynou důchody valné většiny obyvatelstva nebo jaká je podstata zdrojů, z kterých lidé čerpali v různých dobách a v různých zemích svou roční spotřebu, podávají tedy tyto první čtyři knihy. Pátá a poslední kniha se zabývá důchody panovníka nebo republiky. V této knize jsem se pokusil ukázat: za prvé, co jsou nezbytné výdaje panovníka nebo republiky, které z těchto výdajů by měly být hrazeny všeobecnou daní celé společnosti, které jenom některou složkou společnosti nebo určitými jejími členy. Za druhé, jakými metodami lze přimět celou společnost, aby přispívala k hrazení výdajů, jimiž je povinována, a které jsou hlavní výhody a nevýhody každé z těchto metod. A konečně za třetí, jaké důvody a příčiny způsobily, že téměř všechny novodobé vlády jistou část tohoto důchodu zastavují, tj. že dělají dluhy, a jaký vliv měly tyto dluhy na skutečné bohatství, roční produkt půdy a práce společnosti.

Svazek první

KNIHA I

O příčinách zvyšování produktivní síly práce a o řádu,

podle něhož se její produkt přirozeně

rozděluje mezi různé vrstvy lidí

O dělbě práce

Největší zvýšení produktivní síly práce a větší díl dovednosti, zručnosti a důvtipu, s nimiž je všude práce řízena a vykonávána, jsou zřejmě důsledky dělby práce.

Její účinky v celkovém hospodářském životě společnosti pochopíme snáze, všimneme-li si, jak se dělba práce uplatňuje v některých odvětvích výroby Je všeobecné domnění, že nejdále je dovedena v některých odvětvích téměř bezvýznamných. Není to snad proto, že by v nich skutečně byla dovedena dále než v jiných, důležitějších, nýbrž proto, že při takové málo významné výrobě, jejímž posláním je uspokojovat drobné potřeby jen malého počtu lidí, musí být celkový počet dělníků nutně malý. A tak ti, kdo jsou zaměstnáni v každém jednotlivém pracovním oboru, často se vejdou do jediné dílny a pozorovatel je vidí všechny najednou. Naopak v těch důležitých odvětvích, která mají uspokojovat rozsáhlé potřeby početného obyvatelstva, je v každém oboru práce zaměstnán tak obrovský počet dělníků, že je vyloučeno, aby všichni pracovali v téže dílně. Stěží jich uvidíme najednou více než jenom ty, kteří pracují na jediném úseku. A tak, přestože při takové výrobě může být práce ve skutečnosti rozdělena na mnohem více složek než v oněch méně významných výrobních odvětvích, není tam ona dělba ani zdaleka tak zřejmá, a došla tudíž mnohem menšího povšimnutí.

Uvedu pro to příklad z jednoho výrobního odvětví téměř bezvýznamného, kde však dělba práce budila často pozornost, totiž ze špendlikářství. Dělník, který nebyl vyučen tomuto oboru (z něhož dělba práce udělala zvláštní povolání) a který nebyl obeznámen s užíváním příslušných strojů (k jejichž vynalezení pravděpodobně vedla dělba práce), sotva by dokázal vyrobit za den jediný špendlík, byť by se snažil sebevíc, a určitě by jich nedovedl vyrobit dvacet. Ale nyní se v tomto odvětví pracuje tak, že nejen celá tato práce je zvláštním povoláním, nýbrž nadto je rozdělena v jistý počet oborů, jež jsou většinou rovněž zvláštními povoláními. Jeden člověk drát vytahuje, druhý jej narovnává, třetí jej stříhá, čtvrtý jej zaostřuje, pátý jej nahoře přibrušuje, aby se mohla nasadit hlavička. Zhotovení hlavičky pak vyžaduje dva nebo tři samostatné úkony; nasadit ji je práce sama pro sebe, leštění špendlíků také. Dokonce i napíchat je do papíru je zvláštní řemeslo. A tak je ona důležitá operace výroby jednoho špendlíku rozdělena asi na osmnáct samostatných úkonů. V některých manufakturách provádí každý z nich jiný dělník, kdežto jinde dělá týž člověk někdy dva nebo tři samostatné úkony. Viděl jsem jednu takovou malou manufakturu, kde bylo zaměstnáno jen deset lidí, a kde proto někteří z nich vykonávali dva nebo tři samostatné úkony. Ale přes to, že byli velmi chudí, a proto nebyli nijak zvlášť vybaveni nutnými stroji, vyrobili všichni dohromady, když se přičinili, asi dvanáct liber špendlíků denně. Na jednu libru připadá více než čtyři tisíce špendlíků střední velikosti. A tak těch deset lidí dokázalo vyrobit za jediný den více než 48 000 špendlíků. Připadá-li tedy na každého člověka desetina ze 48 000 vyrobených špendlíků, můžeme počítat, že vyrobil za den 4800 špendlíků. Kdyby ovšem byli pracovali každý zvlášť a žádný nebyl tomuto řemeslu vyučen, jistě by žádný z nich nebyl dokázal vyrobit za den ani dvacet špendlíků, a snad ani jediný. To ovšem není ani dvoustá čtyřicátá část a snad ani čtyřtisící osmistá část toho, co dovedou vykonat nyní v důsledku správné dělby práce a spojení různých pracovních úkonů.

V každém jiném řemesle a každé jiné výrobě jsou výsledky dělby práce podobné, jako jsou v tomto pramálo významném odvětví, i když v mnohých se práce nedá rozdělit na tolik složek ani zjednodušit na tak prosté úkony. Pokud však dělba práce zavedena být může, způsobuje v každém řemesle úměrné zvýšení produktivní síly práce. Osamostatnění jednotlivých řemesel a povolání vyplynulo podle všeho právě z této výhody. A nejdále je obyčejně dovedeno v těch zemích, kde je rozvoj výroby a pokrok na nejvyšším stupni. Práci, kterou v nerozvinuté společnosti dělá jeden člověk, vykonává ve společnosti pokročilé několik lidí. V každé pokročilé společnosti rolník není obyčejně ničím jiným než rolníkem, dělník v manufaktuře ničím jiným než právě dělníkem v manufaktuře. A také práce nezbytná k vytvoření jakéhokoli hotového zboží je téměř vždy rozdělena mezi velké množství dělníků. Vždyť kolik jen různých povolání se uplatňuje v každém odvětví výroby plátna a vlněných tkanin, od pěstitelů lnu a chovatelů ovcí až k běličům a mandlířům plátna nebo k barvířům a soukeníkům! Povaha zemědělství vlastně ani nepřipouští dělbu práce na tolik složek ani tak naprosté odloučení jedné činnosti od druhé, jako je tomu v řemeslech a manufakturách. Oddělit práci chovatele dobytka od činnosti pěstitele tak úplně, jak je zpravidla odděleno povolání tesaře od řemesla kovářského, není možné. Přadlák je skoro vždy docela jiná osoba než tkadlec. Avšak orání, vláčení, setí zrna a sečení obilí, to všechno dělá často týž člověk. Vhodný čas pro tyto různé druhy práce přichází v různou roční dobu, a tak ani není možné, aby byl jeden člověk trvale zaměstnán jenom v některém z nich. Snad právě proto, že úplně osamostatnit všechny různé druhy práce v zemědělství je nemožné, nedrží rozvoj produktivní síly práce v tomto oboru vždycky krok s jejím rozvojem v řemeslech a manufakturách. Nejbohatší státy předčí sice své sousedy jak v zemědělství, tak i v řemeslech a manufakturách, obyčejně však více vynikají svou nadřazeností v řemeslech a manufakturách než v zemědělství. Jejich pozemky jsou zpravidla lépe obdělávány, a poněvadž se jim věnuje více práce i výdajů, přinášejí v poměru k rozsahu a přirozené úrodnosti půdy větší úrodu. Tato zvýšená úrodnost je však zřídka větší o víc, než kolik prostě odpovídá zvýšené práci a zvýšeným nákladům. V zemědělství není práce bohaté země vždycky o mnoho produktivnější než práce země chudé; nebo alespoň nikdy není produktivnější v tak značné míře, jako je tomu zpravidla v řemeslech a manufakturách. Proto tedy obilí bohaté země nepřichází na trh levnější než obilí země chudé, jde—li ovšem o zboží stejné jakosti. Polské obilí je stejně laciné jako francouzské obilí této jakosti, přestože Francie je země bohatší a pokročilejší. A francouzské obilí není v obilních oblastech o nic horší a nejčastěji má skoro stejnou cenu jako obilí anglické, přestože, pokud jde o bohatství a pokročilost, je snad Francie za Anglií. Půda je však v Anglii obdělávána lépe než ve Francii a půda francouzská je prý zase mnohem lépe obdělávána než polská. Avšak třebaže chudá země může nízkou cenou a jakostí obilí i při menší vyspělosti svého zemědělství soupeřit do jisté míry se zemí bohatou, u výrobků řemesel a manufaktur si takovou konkurenci nikdy dovolit nemůže; alespoň ne tehdy, jestliže výroba tohoto zboží odpovídá půdě, podnebí a poloze oné bohaté země. Francouzské hedvábnictví má lepší a lacinější zboží než anglické, protože výroba hedvábí, alespoň nyní, kdy je dovoz surového hedvábí postižen vysokými cly, neodpovídá podnebí anglickému natolik jako francouzskému. Avšak anglické železářské zboží a hrubé vlněné látky jsou tak dobré, že francouzské se s nimi vůbec nemohou měřit, a při stejné jakosti jsou i mnohem lacinější. V Polsku výrobní odvětví téměř neexistují, až na několik málo sprostších, podomácku provozovaných řemesel, bez nichž se žádná země neobejde.

Za tento veliký vzestup v množství práce, kterou díky dělbě práce vykoná stejný počet lidí, je co děkovat třem různým okolnostem: předně tomu, že každý jednotlivý dělník nabude větší zručnosti; za druhé úspoře času, který se zpravidla ztrácí, přechází-li se od jednoho druhu práce k jinému; a konečně tomu, že byla vynalezena celá řada strojů, které usnadňují a urychlují práci a umožňují, aby práci mnoha lidí vykonával jeden člověk.

Za prvé: větší zručnost dělníka nesporně zvyšuje množství práce, kterou může vykonat. A jelikož dělba práce omezuje činnost každého člověka na nějaký jednoduchý úkon a dělá z tohoto úkonu jeho jediné životní zaměstnání, musí se tím velmi značně zvyšovat dělníkova zručnost. Jsem si jist, že obyčejný kovář, který je sice zvyklý zacházet s kladivem, ale není zvyklý dělat hřebíky, sotva jich dokáže vyrobit za den více než dvě stě až tři sta, musí-li se o to při nějaké zvláštní příležitosti pokusit, a budou to ještě hřebíky tuze špatné. Kovář, který sice hřebíky dělat dovede, ale hřebikářství nebylo až dosud jeho jediným nebo hlavním zaměstnáním, málokdy dokáže, i když se sebevíc přičiní, vyrobit za den osm set až tisíc hřebíků. Viděl jsem několik chlapců mladších dvacíti let, kteří se nikdy nevěnovali žádnému jinému oboru než hřebikářství, a když si pospíšili, dokázal každý z nich vyrobit za den více než dva tisíce tři sta hřebíků. Vyrobit hřebík však není věc právě nejlehčí. Týž člověk rozdmýchává měchy, prohrabuje oheň, a když je třeba, přikládá, rozžhavuje železo a vykovává každičkou část hřebíku; a to si k ukování hlavičky musí vzít jiné nástroje. Rozličné pracovní úkony, na něž se rozpadá výroba špendlíku nebo kovového knoflíku, jsou všechny mnohem jednodušší a zručnost člověka, pro něhož byly po celý život jediným zaměstnáním, je zpravidla mnohem větší. Některé pracovní úkony se u těchto řemesel provádějí s takovou rychlostí, že by si nikdo, kdo to skutečně na vlastní oči neviděl, nedovedl představit, co lidská ruka může dokázat.

Za druhé: výhoda vyplývající z ušetřeného času, který se

obyčejně ztrácel při přecházení od jednoho druhu práce k jinému, je mnohem větší, než bychom si hned na první pohled dovedli představit. Je nemožné přecházet nějak zvlášť rychle od jedné práce k druhé, která se provádí někde jinde a docela jinými nástroji. Venkovský tkadlec, který obdělává malé hospodářství, musí ztrácet velmi mnoho času přecházením od tkalcovského stavu na pole a z pole zase ke stavu. Jestliže se dvojí práce může dělat v jedné dílně, je ztráta času nepochybně mnohem menší. Avšak i tehdy je velmi značná. Když člověk přeruší jednu práci a má začít s novou, počíná si zpravidla trochu liknavě. Málokdy se hned pustí do nové práce skutečně rychle a důkladně; nedovede se jí hned přizpůsobit a po nějakou dobu se spíše poflakuje, než aby pracoval účelně. Každý pracující venkovan, který musí každou půlhodinu měnit práci i nástroje, a po celý život téměř každý den provádí dvacateru různou činnost, osvojí si přirozeně, nebo spíše nezbytně, zvyk loudat se a pracovat nedbale a pomalu. Tento zvyk z něho skoro vždy udělá člověka netečného a líného, neschopného jakéhokoli vypětí, třeba i v případech nejnaléhavějších. Již sama tato okolnost, nepřihlížíme-li již k nedostatku zručnosti, musí vždy značně snížit množství práce, kterou je schopen vykonat.

Za třetí: každý musí vidět, jak velice práci usnadňuje a urychluje použití vhodných strojů. Není třeba uvádět příklad. Zmíním se tedy jen o tom, že všechny tyto stroje, které práci tolik usnadňují a urychlují, byly podle všeho vynalezeny především díky dělbě práce. Snazší a rychlejší způsoby k dosažení jakéhokoli cíle objeví lidé mnohem spíše tehdy, když je veškerá jejich pozornost soustředěna na jediný cíl, než když se tříští na množství různých věcí. A v důsledku dělby práce se musí přirozeně celá pozornost každého člověka soustředit na jedinou velmi jednoduchou věc. Dá se proto zřejmě předpokládat, že jeden nebo druhý z lidí zaměstnaných v určitém pracovním odvětví přijde brzy na nějaký způsob, jak si práci usnadnit nebo urychlit, pokud to ovšem její povaha dovoluje. Většinu strojů užívaných v oněch manufakturách, kde je práce rozdělena na nejvíce činností, vynalezli vlastně obyčejní dělníci, kteří vesměs prováděli nějaký velmi jednoduchý pracovní úkon, a proto pochopitelně přemýšleli o tom, jak si práci usnadnit a urychlit. Každému, kdo často chodí do takových manufaktur, jistě mnohokrát ukazovali velmi pěkné stroje, které si takoví dělníci vynalezli proto, aby jim usnadnily a urychlily právě jejich díl práce. U prvních parních strojů býval trvale zaměstnán chlapec, který měl střídavě otvírat a zavírat spojení mezi kotlem a válcem podle toho, jak šel píst nahoru nebo dolů. Jeden takový chlapec, který si rád hrál s kamarády, si všiml toho, že spojí-li se rukojeť záklopky, která otvírá tento průchod, motouzem s jinou částí stroje, bude se záklopka otvírat a zavírat bez jeho pomoci a on bude mít čas dovádět s kamarády. A tak na jedno z nejvýznamnějších zlepšení, jež bylo na tomto stroji od jeho vynalezení provedeno, přišel chlapec, který si chtěl ušetřit práci.

Všechna zdokonalení strojů nevynalezli však rozhodně jen ti, kdo jich užívají. Když se zhotovování strojů stalo samostatným povoláním, na mnohá zdokonalení přišel důvtip těch, kdo stroje vyrábějí. Některá zlepšení jsou pak dílem těch, kteří jsou nazýváni filosofy nebo mysliteli; jejich povoláním není něco vyrábět, nýbrž všechno pozorovat, a proto dovedou často navzájem spojit vlastnosti věcí velmi si vzdálených a velmi málo si podobných. Jak se společnost vyvíjí, stává se filosofie nebo myslitelství, jako každé zaměstnání, hlavním nebo jediným oborem a povoláním určité vrstvy občanů. Jako každé jiné zaměstnání, i ona je rozdělena na množství různých oborů, z nichž každý zaměstnává jistou skupinu filosofů. I ve filosofii, stejně jako při každé jiné činnosti, zvyšuje taková dělba práce dovednost a šetří čas. Každý jednotlivec se stává ve svém oboru lepším znalcem, vykoná se dohromady více práce a věda se tím značně obohatí.

Z dělby práce vyplývá ono zmnohonásobení výroby všeho druhu, které v dobře spravované společnosti vytváří všeobecné bohatství, jež se šíří až do nejnižších vrstev lidu. Každý pracovník může prodat značné množství svých výrobků, které sám nespotřebuje. A protože je každý jiný pracovník přesně v úplně stejném postavení, může velké množství svého vlastního zboží směnit za velké množství zboží jiných lidí nebo za jeho cenu, což je vlastně totéž. On jim dodává hojnost toho, co se hodí jim, a oni mu to dostatečně vynahrazují tím, co potřebuje on. A tak do všech vrstev společnosti proniká všeobecný blahobyt.

Všimněme si, jak vypadá vybavení toho nejobyčejnějšího dělníka ve vzdělané a vzkvétající zemi, a tu zjistíme, že počet lidí, z jejichž práce měla třeba jen malá část podíl na vytvoření jeho majetku, daleko přesahuje všechny představy. Tak například jeho hrubá a humpolácká halena je výsledkem spojené práce velkého množství pracovníků. Pastýř, třídič vlny, česáč nebo mykač, barvíř, tkadlec, valchář, pazderník a mnoho jiných, ti všichni musí dát dohromady svá různá řemesla, aby vznikl i takový prostý výrobek. A k tomu kolik ještě obchodníků a formanů musí být zaměstnáno při převážení materiálu od jedněch výrobců k druhým, kteří často žijí ve velmi vzdálených částech země! Kolik jen tu bylo uzavřeno obchodů a vykonáno cest po moři, kolik loďařů, námořníků, výrobců plachet a lan muselo pracovat, aby byly svezeny ty různé přípravky, kterých užívají barvíři a které často pocházejí z nejvzdálenějších koutů světa! Kolika různých druhů práce je zapotřebí, aby byly vyrobeny nástroje toho nejposlednějšího z těchto pracovníků! Když už nemluvíme o takových složitých strojích, jako je loď námořníka a valcha valcháře nebo dokonce tkalcovský stav, všimněme si aspoň, kolik různé práce je třeba, aby se vyrobil tak jednoduchý nástroj, jako jsou nůžky, kterými ovčák stříhá vlnu. Horník, stavitel pece na tavení rudy, drvoštěp, uhlíř pálící dřevěné uhlí, kterého se užívá v tavírně, cihlář, zedník, dělníci obsluhující pec, sekerník, hutník, kovář, ti všichni musí dát dohromady svá řemesla, aby vyrobili nůžky. Kdybychom stejným způsobem probírali všechny jednotlivé části dělníkova oděvu a zařízení jeho domácnosti, hrubou plátěnou košili, kterou nosí na těle, boty, jež mu chrání nohy, postel, na které líhá, a všechny ty různé předměty, z nichž se postel skládá, kuchyňské ohniště, na kterém si připravuje potravu, uhlí, jehož k tomu užívá a jež bylo vykopáno z útrob země a přivezeno snad dlouhou cestou po moři i po souši, všechny ostatní věci v jeho kuchyni, všechny potřeby pro jeho stůl, nože a vidličky, hliněné nebo cínové talíře, do kterých si odděluje potravu a ze kterých jí, ty různé pracovníky, kteří jsou zaměstnáni tím, že pro něho vyrábějí chléb a pivo, skleněné okno, jež vpouští dovnitř teplo a světlo a chrání příbytek před větrem a deštěm (kolik dovednosti a umění bylo třeba k vyrobení této krásné a blahodárné vymoženosti, bez níž by si naše severní končiny sotva mohly dopřát pohodlné bydlení!), a také nástroje všech těch různých pracovníků zaměstnaných při vytváření těchto různých věcí, jež mu zpříjemňují život; kdybychom tedy, jak říkám, probrali všechny tyto věci a uvážili, kolik různých druhů práce se při každé z nich uplatňuje, uvědomili bychom si, že bez pomoci a spolupráce mnoha tisíců lidí by si nemohl žít ani ten nejposlednější člověk v pokročilé zemi tak, jak si žije, třebaže jeho způsob života mylně možná považujeme za pramálo pohodlný. Srovnáme-li jeho pohodlí s marnotratnějším přepychem velmožů, musí se ovšem zdát neobyčejně prosté. A přece je možná pravda, že pohodlí některého evropského knížete není vždycky tak vysoko nad pohodlím pilného a šetrného rolníka, jak vysoko je zase pohodlí tohoto nad pohodlím mnohého afrického krále, neomezeného vládce nad životy a svobodou deseti tisíc nahých divochů.

O zásadě, na níž je založena dělba práce

Dělba práce, z níž vyplývá tolik výhod, nebyla vytvořena paskou moudrostí, která ono všeobecné bohatství, jež vyrůstá z dělby práce, předvídá a zamýšlí. Je to nezbytný, ač velmi pomalu a postupně se rozvíjející následek jistého sklonu lidské povahy, kterému vůbec nejde o užitek tak rozsáhlý Je to sklon k obchodování, vyměňování a směňování jedné věci za jinou. Není teď naším úkolem zkoumat, zda je tento sklon jedním původních základních rysů lidské povahy, jež se nedají popsat podrobněji, nebo zda je to nutný následek schopnosti myslit a mluvit, což se zdá pravděpodobnější. Je společný všem lidem a nebyl shledán u žádného jiného druhu živočichů, kteří sotva znají takový nebo nějaký jiný druh dohody. Když se dva chrti ženou za jedním zajícem, dělá to někdy dojem, jako by jednali v nějakém dorozumění. Jeden ho nadhání druhému anebo se ho snaží chytit sám, když mu ho druhý nadežene. To však není výsledek nějaké dohody, nýbrž náhodná shoda, že se jejich chtivost soustředí v určitou dobu na týž předmět. Nikdo ještě neviděl, aby nějaký pes poctivě a s rozmyslem vyměňoval s nějakým jiným psem jednu kost za jinou. Nikdo ještě neviděl, aby nějaké zvíře naznačovalo svými pohyby a přirozenými zvuky jinému: tohle je moje a to je tvoje; jsem ochoten dát ti za tamto tohle. Když chce nějaké zvíře buď od člověka, nebo od jiného zvířete něco dostat, nemá žádné jiné přemlouvací prostředky, než že se snaží získat přízeň toho, od koho si něco žádá. Štěně se lísá ke své mámě a křepelák hledí upoutat pozornost svého pána, který právě obědvá, tisícem všelijakých kousků, když chce, aby mu dal nažrat. Vůči svým bližním užívá někdy člověk stejných prostředků, a nedovede-li je přimět, aby jednali tak, jak chce on, pokouší se získat jejich přízeň všemožným lísáním a dotěrným dolézáním. Na to ovšem nemá pokaždé čas. Ve vzdělané společnosti potřebuje neustále spolupráci a pomoc celých zástupů lidí, a téměř celý jeho život stěží stačí k tomu, aby získal přátelství několika málo osob. Téměř u každého jiného druhu živočichů je každý dospělý jednotlivec úplně samostatný a pokud je v přirozeném stavu, nepotřebuje pomoc žádného jiného tvora. Člověk je však stále závislý na pomoci svých bližních, a tu ovšem nemůže očekávat pouze od jejich dobré vůle. Mnohem spíše dosáhne svého tehdy, dokáže-li využít ve svůj prospěch jejich sebelásky a ukázat jim, že udělat pro něho to, co žádá, je v jejich vlastním zájmu. Nabízí-li kdo druhému jakýkoli výměnný obchod, navrhuje toto: dej mi, co potřebuji já, a já ti dám, co potřebuješ ty. To je smysl každé takové nabídky. A takto také získáváme jeden od druhého valnou většinu oněch úsluh, které potřebujeme. Že se můžeme naobědvat, to není z dobré vůle řezníka, sládka nebo pekaře, nýbrž proto, že dbají svých vlastních zájmů. Nedovoláváme se jejich lidskosti, nýbrž jejich sobectví, a nikdy jim nevykládáme o svých potřebách, nýbrž o výhodách, které z toho budou mít. Nikdo nechce být závislý především na dobrodiní svých spoluobčanů, leda žebrák. A dokonce ani žebrák na něm není závislý úplně. Pravda, celý základ jeho životních prostředků mu dává dobročinnost přejících lidí; přestože takto dostane v podstatě všechny nutné životní prostředky, nedostává je, a ani je nemůže dostávat tak, jak je potřebuje. Většinu svých běžných potřeb uspokojuje stejně jako jiní lidé dohodou - výměnou a koupí. Za peníze, které mu dá jeden člověk, si koupí jídlo. Staré šaty, jež mu věnuje jiný, vymění za jiné staré šaty, které mu lépe padnou, nebo za přístřeší, stravu, anebo za peníze, jimiž si může zaplatit bud jídlo, šaty, nebo přístřeší, podle toho, co potřebuje.

Většinu vzájemných úsluh, které právě potřebujeme, získáváme tedy jeden od druhého dohodou, výměnou a koupí; týž sklon k provozování výměnného obchodu vede i k původní dělbě práce. V některém pastýřském nebo loveckém kmenu vyrábí například jistý člověk luky a šípy rychleji a dovedněji než kdokoli jiný. Často je vyměňuje za dobytek nebo zvěřinu svých druhů. A nakonec zjistí, že tak může získat dobytka a zvěřiny více, než kdyby se vydal na lov sám. A tak, protože dbá o vlastní prospěch, stane se výroba luků a šípů jeho hlavním zaměstnáním a on se stane jakýmsi zbrojířem. Jiný člověk vynikne zase zručností při roubení a pokrývání malých chatrčí nebo přenosných obydlí. Zvykne si pomáhat takto svým sousedům a ti mu dávají za odměnu rovněž dobytek a zvěřinu; nakonec shledá, že je v jeho zájmu věnovat se úplně tomuto povolání; stane se z něho jakýsi tesař. A stejně se třetí stane kovářem nebo kotlářem, čtvrtý jirchářem nebo upravovačem koží, hlavní to části oděvu divochů. A tak jistota, že všechno to nadbytečné množství produktů vlastní práce, které sám nemůže spotřebovat, dokáže vyměnit za takové produkty práce jiných lidí, které se mu mohou hodit, povzbuzuje člověka k tomu, aby se věnoval tomu či onomu povolání, a své schopnosti nebo nadání, které snad pro ten který druh práce má, pěstoval a co nejvíce zdokonaloval.

Rozdíl v přirozeném nadání jednotlivých lidí je ve skutečnosti mnohem menší, než si uvědomujeme. Velmi rozdílné nadání, které zdánlivě odlišuje dospělé lidi různého povolání, není v mnoha případech ani tak příčinou dělby práce, jako spíše jejím důsledkem. Rozdíl mezi příslušníky nejodlišnějších povolání, například mezi filosofem a pouličním nosičem, není myslím dán ani tak přírodou, jako spíše obyčejem, zvykem a vzděláním. Když přišli na svět, byli si po prvních šest nebo osm let života možná velmi podobni; ani jejich rodiče, ani jejich druhové nepozorovali žádný nápadný rozdíl. Asi v tomto věku nebo o málo později začnou pracovat ve velmi odlišných zaměstnáních. Teprve tehdy se ukáže různost jejich schopností a postupně se prohlubuje, až nakonec domýšlivost filosofova sotva připustí jakoukoli podobnost. Avšak nebýt onoho sklonu obchodovat a vyměňovat, každý člověk by si musil všechny nutné životní prostředky a věci život zpříjemňující, které by chtěl mít, opatřovat sám. Všichni by musili vykonávat stejné povinnosti a stejnou práci a nedošlo by k takovému rozrůznění povolání, jež právě způsobilo větší rozdíly v schopnostech.

Tento sklon vede nejen k onomu tak nápadnému rozlišení schopností mezi lidmi různého zaměstnání, nýbrž činí také toto rozlišení užitečným. Ve schopnostech jednotlivých skupin zvířat, která se počítají k jednomu druhu, bývá od přírody mnohem nápadnější rozdíl, než jaký se podle všeho vyskytuje u lidí dříve, než na ně začnou působit zvyklosti a vzdělání. Svým vzděláním a sklony se filosof původně od pouličního nosiče ani zdaleka tak neliší jako mastif od chrta nebo chrt od křepeláka anebo ten zase od psa ovčáckého. Tato různá plemena zvířat, třebaže všechna náleží k témuž druhu, jsou si sotva nějak navzájem užitečná. Silnému mastifovi není vůbec nic platna rychlost chrta ani bystrost křepeláka nebo učenlivost ovčáckého psa. Účinky těchto různých schopností a vloh se nedají pro nedostatek sklonů k obchodování a vyměňování spojit dohromady, a tak ani v nejmenším nepřispívají k pohodlnějšímu životu psů vůbec. Každé z těchto zvířat se musí živit i chránit samo, odděleně a samostatně, a ze všech těch různých schopností, jimiž příroda nadala jeho druhy, nemá nejmenší výhodu. U lidí jsou však ty nejodlišnější schopnosti k vzájemnému užitku. Různé produkty jednotlivých schopností přicházejí díky všeobecnému sklonu k obchodování a vyměňování, abych tak řekl, do společného skladu, kde si každý člověk může z plodů nadání jiných nakoupit to, co právě potřebuje.

Dělba práce je omezena rozsahem trhu

Jako je schopnost vyměňovat příčinou dělby práce, tak je rozsah této dělby vždycky nutně omezen rozsahem oné schopnosti nebo, jinými slovy, rozsahem trhu. Když je trh příliš malý, nemůže nikoho podněcovat k tomu, aby se cele věnoval jednomu zaměstnání, poněvadž by nebyl s to všechno ono nadbytečné množství produktů vlastní práce, jež nemůže sám spotřebovat, vyměnit za takové produkty práce jiných, které by potřeboval.

Jsou některé druhy práce, a to i práce nejnižšího řádu, které nedají provozovat nikde jinde než ve velkém městě. Tak například nosič by si nemohl najít zaměstnání a obživu nikde jinde. Vesnice je pro něho příliš úzké pole působnosti a dokonce i obyčejné městečko je stěží dost velké, aby mu mohlo poskytnout trvalé zaměstnání. Na samotách a v dědinkách, jež jsou roztroušeny v kraji tak málo obydleném, jako je Skotská vysočina, musí být každý rolník pro svou rodinu řezníkem, pekařem i sládkem. Za takových okolností se dá sotva čekat, že i kováře, tesaře nebo zedníka najdeme od sebe na menší vzdálenost než dvacet mil. Ony roztroušeně usídlené rodiny, které mají nejbližšího souseda na osm až deset mil cesty, se musí naučit vykonávat samy značné množství drobnějších prací, na něž by si v hustěji obydleném kraji přizvaly na pomoc řemeslníky. Venkovští řemeslníci musí skoro všude provádět nejrůznější práce, které si jsou příbuzné jen tím, že se při nich užívá stejného druhu materiálu. Venkovský tesař se zabývá každou prací, při níž se něco dělá ze dřeva, venkovský kovář každou prací, která má co dělat s železem. Tesař je tu nejenom tesařem, ale i truhlářem, dělajícím práci hrubou i jemnou, a dokonce i řezbářem, právě tak jako je kolářem, pluhařem a výrobcem vozů. Zaměstnání kovářova jsou ještě pestřejší. Je vyloučeno, že by v odlehlých a vnitrozemských částech Skotské vysočiny mohlo být dokonce takové řemeslo, jako je třeba hřebikářství. Takový řemeslník, vyrábějící za den tisíc hřebíků, jich vyrobí za tři sta pracovních dní v roce tři sta tisíc. Za takových poměrů by jich však nemohl prodat za celý rok ani tisíc, tj. výsledek své práce za jediný den v roce.

Doprava po vodě přispívá k rozšíření trhu pro kteroukoli výrobu více než doprava pouze po souši, a proto se výroba všeho druhu začíná přirozeně rozčleňovat a rozvíjet právě na mořském pobřeží a na březích splavných řek, kdežto do krajů vnitrozemských rozšíří se tento rozvoj zpravidla teprve mnohem později. Formanský vůz s širokými koly, obsluhovaný dvěma muži a tažený osmi koňmi, doveze za nějakých šest neděl z Londýna do Edinburghu a zase zpět přibližně čtyři tuny zboží. Asi za touž dobu loď, řízená šesti až osmi muži a konající plavby mezi přístavy londýnskými a edinburským přístavem Leithem, doveze často tam a zpátky dvě stě tun zboží. Tedy šest nebo osm mužů může pomocí vodní dopravy dovézt z Londýna do Edinburghu a zpět za stejnou dobu totéž množství zboží jako padesát formanských vozů s širokými koly obsluhovaných jedním stem lidí a tažených čtyřmi sty koní. Je-li tedy dvě stě tun zboží dopravováno z Londýna do Edinburghu těmi nejlacinějšími prostředky po souši, musí se do ceny započítat také živobytí pro sto lidí na tři týdny a ovšem i udržování čtyř set koní a padesáti formanských vozů po tři neděle, jakož i jejich opotřebování, jež činí asi stejnou částku. Je-li však asi totéž množství zboží dopravováno po vodě, počítá se jen živobytí pro šest až osm mužů a opotřebování lodi s nákladem dvou set tun, a ovšem i hodnota většího nebezpečí, neboli rozdíl pojistného při dopravě po souši a při dopravě po vodě. Kdyby tedy mezi těmi dvěma místy nebyla žádná jiná doprava než po souši, mohlo by se mezi nimi převážet jen takové zboží, jehož cena by byla vzhledem k jeho váze značná, a obchod mezi nimi by mohl činit jenom nepatrný zlomek toho, co činí nyní; pak by tato dvě místa své výrobě poskytovala jen malý zlomek oné podpory, kterou si navzájem poskytují nyní. Mezi navzájem odlehlými částmi světa by byl obchod jenom nepatrný nebo by nebyl žádný. Které zboží by vůbec sneslo náklady za přepravu po souši mezi Londýnem a Kalkatou? Nebo kdyby se snad přece našlo tak vzácné zboží, že by se i takové výlohy vyplatily, s jakým asi bezpečím by se dalo provážet přes území tolika barbarských národů? Avšak dnes je mezi těmito dvěma městy neobyčejně živý obchod a tím, že si navzájem dodávají zboží na trh, podporují navzájem i svou výrobu.

Takové jsou tedy výhody dopravy po vodě, a je přirozené, že rozvoj dovednosti a řemesel nastane nejdříve tam, kde tato výhoda otevře celý svět jako trh pro výrobky všeho druhu, a že k tomu dojde vždycky mnohem později v krajích ve vnitrozemí. Vnitrozemské kraje nemají třeba dlouho pro většinu svého zboží žádný jiný trh než okolní území, odlučující je od mořského pobřeží a velkých splavných řek. Rozsah jejich trhu musí být proto po dlouhou dobu úměrný bohatství a hustotě osídlení onoho území, a proto se také rozvoj těchto krajů dostavuje nutně až po rozvoji onoho území. V našich severoamerických koloniích se zakládaly osady soustavně bud na mořském pobřeží, nebo při březích splavných řek a sotva se od nich někdy rozšířily na větší vzdálenost.

První vzdělané národy byly podle nejlépe doložené historie právě ty, které žily na pobřeží Středozemního moře. Toto moře, vůbec největší mořský záliv na světě, nemá příliv a odliv, a tudíž ani žádné vlny mimo ty, které vzdouvá vítr, a pro svou klidnou hladinu, jakož i pro množství ostrovů a blízkost protějších břehů bylo pro světové mořeplavectví v jeho dětském období velmi příznivé; neboť tehdy ještě lidé neznali kompas, a proto se báli ztratit z dohledu břehy, a jelikož jejich lodě byly ještě nedokonalé, netroufali si vydávat se na pospas bouřlivým vlnám oceánu. Pustit se až za Herkulovy sloupy, tj. vyplout z úžiny Gibraltarské, pokládalo se ve starověku dlouho za úžasný a krajně nebezpečný mořeplavecký kousek. Trvalo to dlouho, než se o to pokusili sami Féničané a Kartáginci, tito nejzkušenější plavci a stavitelé lodí v oněch dávných dobách, a zůstali dlouho také jedinými národy, které se o to vůbec pokusily.

První ze všech zemí na pobřeží Středozemního moře, kde se provozovalo a značně rozvinulo zemědělství a řemesla, byl podle všeho Egypt. Horní Egypt se nikde neprostírá do větší šíře než na několik mil od Nilu a v Dolním Egyptě se tato mohutná řeka rozděluje na mnoho různých ramen, která s nepatrnou pomocí lidského důmyslu vytvořila spojení pro vodní dopravu, a to nejen mezi velkými městy, ale i mezi všemi významnějšími vesnicemi, a dokonce i k mnoha usedlostem na venkově. Skoro stejně to dnes vypadá na Rýnu a Maase v Holandsku. Rozsah a snadnost této vnitrozemské plavby byly pravděpodobně jednou z nejdůležitějších příčin raného rozvoje Egypta.

Velmi starého původu byl asi i rozvoj zemědělství a řemesel v provinciích Bengálska ve Východní Indii a v některých východních provinciích Číny; tato velká starobylost nebyla ovšem dosud doložena historickým dílem, jehož autorita by nás v naší části světa o tom přesvědčila. V Bengálsku tvoří Ganga a několik jiných velkých řek celou řadu splavných kanálů, obdobně jako Nil v Egyptě. Také ve východních provinciích Číny vytváří několik mocných řek svými rameny spoustu kanálů a jejich vzájemným spojením vzniká vnitrozemská plavební síť, mnohem rozsáhlejší, než je na Nilu nebo na Ganze nebo snad na obou těchto řekách dohromady. Je pozoruhodné, že ani staří Egypťané, ani Indové, ani Číňané nepodporovali zahraniční obchod, nýbrž měli za své ohromné bohatství co děkovat této vnitrozemské plavbě. Všechny vnitrozemské končiny Afriky a celá ta část Asie, na sever od Černého a Kaspického moře, starověká Skythie, novověké Tatarsko a Sibiř, byly nejspíše ve všech dobách světových dějin v onom barbarském stavu, v jakém je nacházíme dnes. Tatarské moře je zamrzlý oceán, po němž je jakákoli plavba nemožná, a třebaže onou zemí protékají některé z největších řek světa, jsou od sebe příliš vzdálené, aby mohly být obchodními dopravními cestami pro největší část země. V Africe nejsou žádné tak významné mořské zálivy, jako je pro Evropu moře Baltské a Jaderské, pro Evropu i Asii Středozemní a Černé moře a pro Asii Arabský, Perský, Indický, Bengálský a Siamský záliv, na nichž by námořní obchod pronikal do vnitřních částí tohoto velkého zemědílu. A veliké africké říční toky jsou od sebe příliš vzdáleny, než aby se na nich mohla rozvinout významnější vnitrozemská plavba. Kromě toho obchod, který může některý národ provozovat po řece, jež se nerozbíhá do množství ramen nebo kanálů a jež pak odtéká do cizího území a teprve potom ústí do moře, nemůže být nikdy nijak zvlášť významný. Národ, který vlastní to druhé území, vždycky může dopravě mezi onou od moře vzdálenou zemí a mořem postavit překážky. Plavba po Dunaji má pro jednotlivé státy, jako Bavorsko, Rakousko a Uhry, jen velmi nepatrný význam, uvážíme-li, co by mohla pro některý z nich znamenat, kdyby měl v moci celý jeho tok až k ústí do Černého moře.

O původu a užívání peněz

Jakmile se dělba práce prosadí všeobecně, dokáže člověk svou vlastní prací uspokojovat jen docela málo svých potřeb. Velkou většinu všeho si opatřuje tak, že ono nadbytečné množství produktů své práce, které sám nespotřebuje, směňuje za takové produkty práce jiných lidí, které se mu hodí. A tak každý člověk žije ze směňování neboli stává se z něho do jisté míry obchodník, a celá společnost se postupně stává společností skutečně obchodnickou.

Ale v době, kdy se dělba práce teprve začala prosazovat, mělo takové směňování jistě hodně překážek a těžkostí. Vezměme si tento příklad: jeden člověk má nějakého výrobku více, než kolik ho sám potřebuje, kdežto druhý ho má méně. První by se tedy jisté části tohoto přebytku rád zbavil a druhý by ji rád získal. Jestliže však ten druhý nemá právě nic takového, co potřebuje ten první, nemůže k směně mezi nimi dojít. Řezník má v krámě více masa, než kolik ho sám může spotřebovat, a sládek i pekař by si ho část chtěli koupit. Ale nemohou mu za to nabídnout nic jiného než různé produkty svých živností; avšak řezník již má chleba i piva dost a víc jich nepotřebuje. V takovém případě tedy nemůže mezi nimi dojít k směně. On jim nemůže nic prodat a oni nemohou být jeho zákazníky, a nemohou si tedy navzájem nijak vyhovět. Aby se nemohl octnout v takovém nepříjemném postavení, snažil se přirozeně každý rozumný člověk v každém období vývoje společnosti od té doby, co se rozvinula dělba práce, zařídit to tak, aby měl u sebe stále kromě zvláštních produktů své práce i jisté množství toho nebo onoho zboží, o kterém má za to, že by ho málokdo odmítl vyměnit za produkt své práce.

Je pravděpodobné, že se postupně uvažovalo o mnoha různých druzích zboží, které by sloužily k tomuto účelu, a že se jich také užívalo. Na nerozvitém stupni vývoje lidské společnosti prý se jako běžného nástroje obchodu užívalo dobytka. Byl to prostředek jistě velmi nevhodný, ale nacházíme zprávy, že v dávných dobách se věci často oceňovaly podle počtu kusů dobytka, které se za ně daly výměnou. Tak u Homéra čteme, že Diomedova zbroj stála pouze devět volů, ale zbroj Glaukova stála sto volů. V Habeši prý bývala běžným nástrojem obchodu a směňování sůl, na některých částech indického pobřeží zvláštní druh lastur, na Newfoundlandu sušené tresky, ve Virginii tabák, v některých našich západoindických koloniích cukr, v některých jiných zemích nevydělané i vydělané kůže. A dokonce ještě i dnes je ve Skotsku jedna vesnice, kde prý je docela běžné, že si řemeslník přinese k pekaři nebo do hospody místo peněz hřebíky.

Důvody, jimž se nedá odporovat, rozhodly ve všech zemích nakonec o tom, že se raději než kteréhokoli jiného zboží začalo k tomuto účelu užívat kovů. Kovy nejen lze přechovávat s nejmenší ztrátou proti jinému zboží, neboť snad nic nepodléhá tak málo zkáze jako ony, a nadto se ještě mohou i beze ztráty rozdělit na libovolné množství kousků nebo se zase mohou slitím oněch kousků snadno spojit. To je vlastnost, kterou nemá žádné jiné stejně trvanlivé zboží a která je víc než kterákoli jiná vlastnost činí vhodným nástrojem obchodu a oběhu. Člověk, který si chtěl například koupit sůl a neměl na výměnu za ni nic než dobytek, byl nucen nakoupit najednou sůl v hodnotě celého vola nebo celé ovce. Menší množství si mohl koupit zřídka, protože to, čím měl platit, dalo se málokdy rozdělit beze ztráty. A měl-li v úmyslu koupit více, musel si z týchž důvodů koupit množství hned dvojnásobné nebo trojnásobné, v hodnotě dvou nebo tří volů anebo dvou nebo tří ovcí. Jestliže však měl na výměnu místo ovcí nebo volů kovy, mohl je snadno rozdělit přesně podle množství zboží, které právě potřeboval.

Různé národy užívaly k tomuto účelu různých kovů. U starověkých Sparťanů bylo běžným nástrojem obchodu železo, u starých Římanů měď a u všech bohatých obchodnických národů zlato a stříbro.

Kovů se k tomuto účelu původně užívalo nejspíše v neopracovaných tyčích, bez jakéhokoli označení nebo ražení. Tak nám Plinius, opírající se o svědectví starověkého historika Timaia, vypráví,1 že až do doby Servia Tullia neměli Římané ražené peníze, nýbrž k jakémukoli nákupu užívali nijak neoznačených tyčí mědi. Tyto neopracované tyče měly tedy v té době funkci peněz.

Užívání kovů v tomto surovém stavu neslo s sebou dvě velmi podstatné nevýhody: předně byla potíž s vážením a za druhé se zkoušením kovů. U vzácných kovů, kde malý rozdíl v množství činí veliký rozdíl v ceně, vyžaduje samo vážení, má-li být naprosto přesné, přinejmenším velmi spolehlivá závaží i váhy Obzvláště vážení zlata musí být velmi jemné. U kovů běžnějších, kde by na nepatrném omylu příliš nezáleželo, nebylo by jistě takové jemnosti zapotřebí. I tak bychom shledali, že by bylo nadmíru nepříjemné, kdyby chuďas, až by chtěl koupit nebo prodat zboží v ceně jednoho farthingu, musel tento farthing pokaždé zvážit. Práce se zkoumáním kovu je ještě obtížnější, ještě zdlouhavější, a neroztaví-li se část toho kovu důkladně v tyglíku s použitím správných rozpouštědel, je každý závěr, který se tu dá vyvodit, nanejvýš nejistý. Než však byly zavedeny mince, museli být lidé, jestliže ovšem nepodstoupili onu zdlouhavou a obtížnou práci, vystaveni stále těm nejdrzejším podvodům a šizení a místo libry čistého stříbra nebo čisté mědi dostávali za své zboží třeba falešné slitiny nejběžnějších a nejlacinějších kovů, které však byly upraveny tak, aby svým zevnějškem připomínaly drahé kovy. Aby se zamezilo takovým podvodům a usnadnila směna a aby se tím pomohlo výrobě i obchodu všeho druhu, přišlo se ve všech pokročilejších zemích na to, že je nezbytné vyrazit na určité množství každého takového kovu, kterého se v těch zemích k nákupu zboží obecně užívalo, veřejnou značku. Tak vznikly ražené peníze a úřady, kterým se říká mincovny. Jsou to zařízení docela stejného druhu, jako jsou cejchovní úřady pro míry, vlněné látky a plátno. Všechny jsou tu k tomu, aby veřejnou značkou potvrzovaly množství a stejnou jakost různého zboží, které přijde na trh.

Takové první veřejné značky vyražené na obíhajících kovech byly asi mnohdy určeny k tomu, aby potvrdily to, co bylo nejobtížnější a nejdůležitější zjistit, totiž jakost nebo ryzost kovu. Připomínaly tak značku ryzosti, jaká se dnes razí na stolní stříbro a na tyče stříbra, nebo onu španělskou značku, jaká se někdy razí na pruty zlata, a protože se vtiskne pouze na jednu stranu tohoto kusu a nepokrývá celý povrch, potvrzuje jenom ryzost kovu, nikoli však jeho váhu. Abraham navážil Efronovi čtyři sta šekelů stříbra, které měl podle dohody zaplatit za pole Machpelah. Jsou prý to sice peníze mezi kupci běžné, a přece se tu přijímají podle váhy, a nikoli podle počtu, stejně jako je tomu dnes s pruty zlata a tyčemi stříbra. Důchody starých saských králů v Anglii byly prý placeny nikoli v penězích, nýbrž v naturáliích, tj. ve všech možných potravinách. Vilém Dobyvatel zavedl zvyk platit je v penězích. Tyto peníze přijímaly však dlouho královské pokladny na váhu, a ne podle počtu.

Nesnáze s přesným vážením kovů vedly ke vzniku mincí, na nichž značka pokrývala úplně obě strany a někdy i okraje peníze a potvrzovala tedy nejen ryzost kovu, ale i jeho váhu. Takové mince byly pak přijímány bez obtížného vážení podle počtu, stejně jako dnes.

Původní pojmenování těchto mincí pravděpodobně vyjadřovalo váhu nebo množství kovu v nich obsaženého. V době Servia Tullia, který první razil v Římě peníze, římský as neboli pondo obsahoval římskou libru dobré mědi. Rozděloval se stejně jako naše troyská libra na 12 uncí, z nichž každá obsahovala skutečnou unci dobré mědi. Anglická libra šterlinků obsahovala v době Eduarda I. podle towerské váhy libru ryzího stříbra. Towerská libra měla asi o něco více než libra římská a o něco méně než libra troyská. Ta byla zavedena do anglického mincovnictví teprve v 18. roce vlády Jindřicha VIII. Francouzská libra obsahovala v době Karla Velikého libru stříbra známého stupně ryzosti podle troyské váhy. Trh v Troyes v Champagni byl tehdy navštěvován všemi evropskými národy a váhy a míry trhu tak slavného byly všeobecně známy a uznávány. Skotská peněžní libra obsahovala od doby Alexandra I. až po dobu Roberta Bruče libru stříbra téže váhy a ryzosti jako libra anglická. Rovněž anglické, francouzské a skotské pence obsahovaly původně skutečně stříbro ve váze jednoho penny, tj. jedné dvacetiny unce a dvousetčtyřicetiny libry. Šilink snad byl zpočátku také označením váhy. V jednom starém nařízení Jindřicha III. se praví: „Stojí-li jeden kvart pšenice dvanáct šilinků, bude bochník bílého chleba v hodnotě jednoho farthingu vážit jedenáct šilinků a čtyři pence/' Ale poměr mezi šilinkem na jedné straně a penny nebo librou na druhé nebyl, jak se zdá, vždycky tak pevný a jednotný jako poměr mezi penny a librou. Za vlády prvního rodu francouzských králů francouzský sou nebo šilink obsahoval podle všeho v jednotlivých případech pět, dvanáct, dvacet nebo čtyřicet pencí. U starých Sasů se jednou setkáváme se šilinkem, který měl pouze pět pencí, a není vyloučeno, že jeho hodnota byla u nich právě tak nestálá jako u jejich sousedů, starých Franků. Od doby Karla Velikého ve Francii a Viléma Dobyvatele v Anglii byl poměr mezi librou, šilinkem a penny zřejmě vesměs týž jako nyní, přestože jejich hodnoty se velmi lišily. Neboť v každé zemi na světě lakomství a nespravedlivost vládců i vlád zneužívaly, myslím, důvěry poddaných a ono skutečné množství kovu, které bylo původně v mincích obsaženo, postupně zmenšovaly. V pozdějších dobách republiky byl římský as zmenšen na čtyřiadvacetinu své původní hodnoty, a místo aby vážil libru, vážil nakonec jenom půl unce. Anglická libra a penny obsahují dnes asi jenom třetinu, skotská libra a penny asi šestatřicetinu a francouzská libra a penny přibližně šestašedesátinu své původní hodnoty. Tyto praktiky umožňovaly vládcům i vládám naoko plnit závazky a splácet dluhy menším množstvím stříbra, než kolik by ho bylo jinak zapotřebí. To bylo ovšem jenom zdánlivé, neboť jejich věřitelé byli sice připraveni o část toho, co jim mělo patřit, ale všem ostatním dlužníkům ve státě byla povolena táž výsada, a všecko, co si vypůjčili ve starých penězích, mohli splácet ve stejné jmenovité částce nových, znehodnocených mincí. Taková opatření byla tedy pro dlužníky vždy příznivá a pro věřitele zhoubná, a někdy zavinila větší a všeobecnější zvrat v majetku soukromých osob, než jaký by způsobila nějaká velká národní pohroma.

Takto se tedy peníze staly u všech vzdělaných národů všeobecným nástrojem obchodu, jehož prostřednictvím se zboží všeho druhu kupuje a prodává neboli směňuje za jiné.

Nyní přistoupím ke zkoumání pravidel, podle nichž lidé přirozeně směňují zboží za peníze nebo za jiné zboží. Tato pravidla určují to, co se dá nazvat relativní nebo směnnou hodnotou zboží.

Je třeba poznamenat, že výraz „hodnota“ má dva různé významy: někdy vyjadřuje užitečnost určitého předmětu, jindy schopnost koupit za něj jiné zboží, kterou dává vlastnictví takového předmětu. První hodnota se může nazývat „hodnotou užitnou“, druhá „hodnotou směnnou“. Věci, které mají největší hodnotu užitnou, mají směnnou hodnotu často malou nebo nemají žádnou. A zase takové věci, které mají největší hodnotu směnnou, mají užitnou hodnotu často malou nebo nemají žádnou. Není nic užitečnějšího než voda, avšak sotva by se za ni dalo něco koupit, sotva by se dala za něco vyměnit. Diamant zase nemá skoro žádnou hodnotu užitnou, ale často se za něj dá získat velké množství jiného zboží.

Abychom mohli dospět k zásadám, které řídí směnnou hodnotu zboží, pokusím se ukázat toto:

Předně: jaká je skutečná míra této směnné hodnoty, neboli v čem záleží skutečná cena všeho zboží.

Za druhé: z kterých jednotlivých složek se skládá tato skutečná cena.

A konečně: co všechno způsobuje, že některé nebo všechny tyto složky ceny stoupají nad přirozenou neboli obvyklou úroveň, jindy zase pod ni klesají, jinak řečeno, co brání někdy tomu, aby se tržní cena zboží, tj. skutečná cena zboží, přesně shodovala s tím, co by se mohlo nazvat jeho cenou přirozenou.

Tyto tři věci se pokusím objasnit co nejúplněji a co nejpřesněji ve třech následujících kapitolách a snažně čtenáře prosím, aby jim věnoval trpělivost a pozornost; trpělivost proto, aby sledoval i podrobnosti, které se někdy třeba budou zdát zbytečně nudné; a pozornost proto, aby porozuměl tomu, co se mu i po tom nejdůkladnějším výkladu, jakého jen jsem schopen, bude třeba ještě zdát poněkud nejasné. Jsem vždycky ochoten vzít na sebe nebezpečí, že budu nudný, jen když si pak budu jist, že můj výklad je jasný. A i když budu sebevíc usilovat o srozumitelnost, přece jen snad zůstane leccos nejasného, protože jde o předmět samou svou podstatou neobyčejně odtažitý.

O skutečné a nominální ceně zboží, neboli o ceně zboží vyjádřené v práci a jeho ceně v penězích

Každý člověk je bohatý nebo chudý podle toho, kolik si může dopřát věcí k životu nezbytných a život zpříjemňujících a kolik radovánek. Ale od té doby, co se všude rozvinula dělba práce, jen tuze málo těchto věcí si může člověk pořídit svou vlastní prací. U daleko větší části z nich je odkázán na práci jiných lidí a sám bude bohatý a chudý podle toho, jaké množství práce si může zjednat nebo koupit. Pro člověka, který vlastní zboží, rovná se hodnota zboží množství práce, kterou mu toto zboží dovoluje koupit nebo zjednat. Skutečnou mírou směnné hodnoty každého zboží je tedy práce.

Skutečná cena každé věci, to, co každá věc skutečně stojí člověka, který si ji chce opatřit, je práce a námaha vynaložená na její získání. Každá věc představuje pro člověka, který si ji opatřil a chce ji prodat nebo směnit za něco jiného, práci a námahu, kterou mu může ušetřit a kterou může vložit na někoho jiného. Co kupujeme za peníze nebo za zboží, to kupujeme právě tak za práci, jako to, co získáváme námahou vlastního těla. Peníze nebo zboží nám vlastně tuto lopotu uspoří. Obsahují hodnotu určitého množství práce, kterou směňujeme za věc, jež má, jak se při tom domníváme, hodnotu stejného množství práce. Práce byla první cenou, prvními penězi, kterými kupující za všechno platil. Všechno bohatství na světě se původně kupovalo prací, nikoli zlatém nebo stříbrem. A jeho hodnota se pro ty, kdo je vlastní a chtějí je směnit za nějaké nové výrobky, přesně rovná množství práce, kterou si za ně mohou koupit nebo zjednat.

Bohatství je moc, říká Hobbes. Ale člověk, jenž získá nebo zdědí veliké bohatství, nemusí ještě nutně získat nebo zdědit také politickou moc, ať již občanskou, nebo vojenskou. Jeho bohatství mu snad může dopomoci k získání obojího, však pouhé vlastnictví onoho majetku mu ještě nemusí přinést ani jedno, ani druhé. Síla, kterou mu toto vlastnictví dává ihned a přímo, je síla kupní, jistá moc nad veškerou prací nebo nad všemi produkty práce, které jsou v tu dobu na trhu. Jeho bohatství je více méně přímo úměrné rozsahu této moci nebo množství práce jiných lidí, a nebo, což je vlastně totéž, množství produktů práce jiných lidí, které může koupit nebo s nimiž může volně nakládat. Směnná hodnota všech věcí se musí vždycky přesně rovnat rozsahu této moci, kterou propůjčuje jejich vlastníkovi.

Ale přestože skutečnou mírou směnné hodnoty každého zboží je práce, nebývá jeho hodnota podle ní obyčejně oceňována. Zjistit poměr mezi dvěma různými množstvími práce je často velmi těžké. Jenom podle času, který se strávil při dvou různých druzích práce, jej vždycky určit nelze. Musíme též brát ohled na to, jak je ta která práce těžká a kolik důmyslu muselo být na ni vynaloženo. V jednohodinové těžké práci může být obsaženo více námahy než v snadném zaměstnání dvouhodinovém. A koná-li člověk po dobu jedné hodiny řemeslo, jemuž se musel učit deset let, vynaloží třeba někdy více námahy, než koná-li obyčejnou, běžnou práci po dobu jednoho měsíce. Najít přesnou míru ať již pro obtížnost práce nebo pro důmyslnost není však nijak lehké. Když se směňují různé produkty různých druhů práce, stanoví se obyčejně pro obojí zboží jistá suma. To se však děje nikoli podle nějaké přesné míry, nýbrž handrkováním a smlouváním na trhu na základě jakéhosi hrubého porovnávání, které, i když není přesné, pro běžné obchodování stačí.

Kromě toho se každé zboží častěji směňuje za jiné zboží než za práci, a proto se porovnává s ním, a nikoli s prací. Je proto přirozenější oceňovat jeho směnnou hodnotu podle množství nějakého jiného zboží než podle množství práce, jež se za ně může koupit. Většina lidí také lépe chápe pojem množství zboží než pojem množství práce. V prvním případě jde o prostý hmatatelný předmět, v druhém jen o abstraktní představu, jež se dá sice dost jasně vysvětlit, ale není již tak přirozená a zřejmá.

Když však přestává výměnný obchod a obecným nástrojem obchodu se stávají peníze, směňuje se veškeré zboží častěji za peníze než za nějaké jiné zboží. Řezník obyčejně neponese své zboží nebo skopové maso k pekaři nebo k sládkovi, aby je vyměnil za chléb nebo za pivo. Jde s ním místo toho na trh, prodá je tam za peníze a peníze později vymění za chléb a pivo. Množství peněz, které za ně dostane, určuje také množství chleba a piva, které si potom může koupit. Je pro něho tedy přirozenější a snadnější oceňovat hodnotu onoho masa podle množství peněz, tj. zboží, které za ně ihned dostane, než podle množství chleba a piva, tj. zboží, které za ně může dostat jenom prostřednictvím jiného zboží. A je jednodušší říci, že libra masa od řezníka stojí tři nebo čtyři pence, než že má hodnotu tří nebo čtyř liber chleba nebo tří či čtyř kvartů slabého piva. Proto lze říci, že směnná hodnota každého zboží se častěji vyjadřuje množstvím peněz než množstvím práce nebo jiného zboží, které za ně lze směnit.

Zlato a stříbro má však jako každé jiné zboží proměnlivou hodnotu, někdy je lacinější, někdy dražší, někdy se kupuje snáze, jindy obtížněji. Množství práce, které se za jisté množství zlata nebo stříbra koupí nebo se za ně dá udělat, nebo množství jiného zboží, za něž se dá směnit, závisí vždycky na bohatosti nebo chudosti dolů, jež jsou v době, kdy se provádí směna, právě známy. Když byly v 16. století objeveny v Americe velmi bohaté doly, klesla hodnota zlata a stříbra v Evropě asi na třetinu dřívějšího stavu. Protože dodat ony kovy na trh dalo méně práce, dalo se za ně, když tam byly dodány, koupit nebo zjednat méně práce. Tento převrat v hodnotě zlata a stříbra byl možná z takových převratů, o kterých se dovídáme z historie, sice největší, ale nebyl jediný. Ale právě tak jako míra pro množství, jež se neustále sama mění, jako například stopa, sáh nebo hrst, nikdy nemůže být přesnou mírou pro množství jiných věcí, tak ani zboží, jehož hodnota se neustále mění, nemůže být nikdy přesnou mírou pro hodnotu jiného druhu zboží. Lze říci, že stejné množství práce má pro dělníka vždycky a všude stejnou hodnotu. Při normálním stavu zdraví, síly a nálady a s normální vycvičeností a zručností musí dělník vždycky odvést touž dávku svého pohodlí, svobody a štěstí. Cena, kterou platí, musí být vždy stejná, ať již za ni dostane jakékoli množství zboží. Tohoto zboží může někdy zaplatit větší množství, jindy menší, přitom se však mění hodnota zboží, nikoli hodnota práce, za kterou je kupuje. Drahá je vždycky a všude taková věc, která je těžko dostupná nebo na jejíž získání musíme vynaložit mnoho; a laciné je to, co se dá získat snadno nebo s vynaložením malého množství práce. Jedině práce, jejíž hodnota se nikdy nemění, je proto jediným konečným a skutečným měřítkem, podle něhož se dá vždycky a všude oceňovat a srovnávat hodnota všeho zboží. Je to jeho skutečná cena. Peníze jsou pouze jeho cenou nominální.

Ale přestože pro dělníka má stejné množství práce vždy stejnou hodnotu, člověku, který ho zaměstnává, se zdá, že někdy má hodnotu větší, jindy menší. Někdy je kupuje za větší množství zboží, jindy za menší, a proto se mu zdá, že se mění i cena práce, tak jako se mění i cena všech ostatních věcí. V jednom případě mu připadá vysoká, v jiném nízká. Ve skutečnosti je však jednou laciné, jindy drahé vlastně zboží.

Na základě tohoto běžného pojetí se tedy dá říci, že práce, tak jako zboží, má cenu skutečnou a nominální. Možno pak říci, že její skutečná cena záleží v množství nutných životních prostředků a věcí zpříjemňujících život, které se za ni dávají; její cena nominální je vyjádřena množstvím peněz. Pracovník je bohatý nebo chudý, je odměňován dobře nebo špatně v poměru ke skutečné, nikoli nominální ceně své práce.

Rozlišování skutečné a nominální ceny zboží a práce není otázka čistě teoretická, nýbrž může někdy mít i značný význam pro praxi. Táž skutečná cena má hodnotu vždycky stejnou, avšak jelikož se mění hodnota zlata a stříbra, táž nominální cena má někdy hodnotu velmi různou. Prodá-li se tedy nějaký statek a prodávající si vymíní trvalou rentu a má-li mít tato renta vždycky stejnou hodnotu, je pro rodinu, v jejíž prospěch si ji vymiňuje, velmi důležité, aby to nebyla určitá částka peněz. Její hodnota by byla v tom případě vystavena kolísání dvojího druhu: jedno vzniká z toho, že se množství zlata a stříbra obsaženého v minci téhož označení v různých dobách mění, druhé pak z toho, že totéž množství zlata a stříbra má v různých dobách různou hodnotu.

Vládcové a vlády republik se často domnívali, že je na nějaký čas v jejich zájmu zmenšit množství ryzího kovu obsaženého v jejich mincích, ale málokdy je napadlo je zvětšit. Proto se tedy myslím obsah kovu v mincích u všech národů skoro neustále zmenšoval, a sotva kdy zvětšoval. Takovými změnami se tedy téměř vždy hodnota peněžní renty zmenšuje.

Objevení dolů v Americe snížilo hodnotu zlata a stříbra v Evropě. Je všeobecný názor, i když, jak se domnívám, řádně nepodložený, že toto snižování stále povlovně pokračuje a že bude pokračovat ještě dlouho. Za tohoto předpokladu bude tedy takové kolísání hodnotu peněžní renty spíše snižovat než zvyšovat, i když by si prodávající vymínil, že se nebude vyplácet v takovém a takovém množství peněz určitého označení (například v tolika a tolika librách), nýbrž v určitém počtu uncí ryzího stříbra nebo stříbra předepsaného zrna.

Renty, které mají být vypláceny v obilí, zachovávají si svou hodnotu mnohem lépe než renty peněžní, a to i tehdy, když se označení mince nemění. Zákonem z 18. roku vlády královny Alžběty bylo ustanoveno, že třetina pachtu bude se kolejím platit v obilí, a to buď přímo v plodinách, nebo podle běžných cen na nejbližším veřejném trhu. Peníze pocházející z této obilní renty tvořily sice původně jenom třetinu celé renty, ale podle dr. Blackstona dnes již většinou tvoří skoro dvojnásobek toho, co plyne z druhých dvou třetin. Podle tohoto údaje musely staré peněžní kolejní renty klesnout téměř na čtvrtinu své bývalé hodnoty; to znamená, že jejich hodnota se rovná jen o málo více než čtvrtině obilí, které se za ně původně mohlo dostat. Ale od doby vlády Filipa a Marie se hodnota anglické mince vůbec nezměnila, nebo jen málo, a stejný počet liber, šilinků a pencí obsahuje skoro úplně stejné množství ryzího stříbra. Proto snížení hodnoty peněžní renty kolejí vzniklo ze snížení hodnoty stříbra.

Provádí-li se snížení hodnoty stříbra také zmenšením jeho obsahu v minci téhož označení, je ztráta často ještě větší. Ve Skotsku, kde hodnota mince prodělala daleko větší změny, než k jakým kdy došlo v Anglii, a ve Francii, kde změny byly ještě daleko větší, než kdy byly ve Skotsku, klesly takto některé staré renty původně značně vysoké hodnoty téměř na nulu.

Stejné množství práce bude možno v různých obdobích spíše koupit za přibližně stejné množství obilí, jež je živobytím pracovníka, než za stejné množství zlata a stříbra nebo snad kteréhokoli jiného zboží. Stejné množství obilí bude mít proto v různých obdobích přibližně stejnou skutečnou hodnotu, tj. vlastník si za ně bude moci koupit nebo zjednat přibližně stejné množství práce jiných lidí. Říkám, že si tuto stejnou skutečnou hodnotu uchová spíše obilí než snad jakékoli jiné zboží jenom přibližně, neboť ani u obilí nepůjde o hodnotu přesně touž. Živobytí pracovníka neboli skutečná cena práce je za různých okolností, jak se zde pokusím dále ukázat, velmi odlišné. Ve společnosti, která spěje k blahobytu, je bohatší než ve společnosti, jež ustrnula; a v té je zase lepší než ve společnosti, která upadá. Avšak i za každé jiné zboží se koupí v určitou dobu větší nebo menší množství práce podle toho, kolik životních prostředků se za ně může v tu dobu koupit. Proto renta vyměřená v obilí podléhá změnám pouze v množství práce, jež se koupí za každé určité množství obilí, ale i změnám v množství obilí, které se může koupit za příslušné množství onoho zboží.

Je však třeba poznamenat toto: skutečná hodnota obilní renty se sice mění od století ke století mnohem méně než hodnota renty peněžní, ale zato se mění mnohem více z roku na rok. Peněžní cena práce, jak se pokusím ukázat dále, nekolísá z roku na rok s peněžní cenou obilí, nýbrž zdá se, že se všude přizpůsobuje ne snad dočasné nebo příležitostné ceně oné životní nezbytnosti, nýbrž její ceně průměrné nebo obvyklé. Průměrná nebo obvyklá cena obilí je zase určována, jak se rovněž dále pokusím ukázat, hodnotou stříbra, bohatostí nebo chudostí dolů, jež dodávají onen kov na trh, nebo množstvím práce, kterou je třeba vynaložit, a tudíž i množstvím obilí, které se musí spotřebovat, aby bylo jisté množství stříbra dodáno z dolu na trh. Avšak třebaže se někdy hodnota stříbra od století ke století značně liší, zřídkakdy se příliš mění z roku na rok, a často zůstává stejná, nebo alespoň skoro stejná, půl století, ba i celé století. Obvyklá nebo průměrná peněžní cena obilí může proto po tak dlouhou dobu rovněž zůstat stejná, anebo aspoň téměř stejná, a s ní pak i peněžní cena práce, alespoň za předpokladu, že poměry, v nichž žije společnost, jsou i v jiných směrech stále stejné nebo téměř stejné. Dočasná nebo příležitostná cena obilí se ovšem může mezitím často oproti předchozímu roku zdvojnásobit nebo kolísat, třeba mezi pětadvaceti a padesáti šilinky za jeden kvart. Zvýší-li se však cena obilí na padesát šilinků, zvýší se oproti stavu dřívějšímu na dvojnásobek nejen nominální hodnota obilní renty, ale i její hodnota skutečná, tj. dá se pak za ni nakoupit dvojnásobné množství práce i většiny ostatních druhů zboží. Peněžní cena práce a zároveň i většiny jiných věcí zůstává při všem tom kolísání beze změny.

Z toho tedy vyplývá, že jediným všeobecným a zároveň jediným přesným měřítkem hodnoty, nebo jedinou mírou, podle níž můžeme vždycky a všude porovnávat hodnoty různého zboží, je práce. Že skutečnou hodnotu různého zboží není možno ze století na století určovat podle množství stříbra, které za ně bylo zaplaceno, to se uznává. Z roku na rok ji také nemůžeme určovat podle množství obilí. Podle množství práce ji můžeme určovat s největší přesností jak ze století na století, tak z roku na rok. Při určování ze století na století je lepším měřítkem než stříbro obilí, protože stejné množství práce můžeme ze století na století koupit spíše přibližně za stejné množství obilí než za stejné množství stříbra. Z roku na rok je zase lepší mírou než obilí stříbro, protože za stejné jeho množství spíše koupíme přibližně stejné množství práce.

Ale přestože při sjednávání trvalých rent nebo i při velmi dlouhých pachtech je snad užitečné rozlišovat cenu skutečnou od nominální, při kupování a prodávání, těchto nejběžnějších a nejprostších transakcích v lidském životě, to třeba není.

V touž dobu a na stejném místě si skutečná a nominální cena všeho zboží přesně odpovídají. Čím více nebo méně peněz dostanete například na londýnském trhu za to nebo ono zboží, tím více nebo méně práce si za ně budete moci na tom místě a v tu dobu koupit nebo zjednat. Přesnou mírou skutečné směnné hodnoty všeho zboží jsou tedy v touž dobu a na témž místě peníze. Ale jsou jí právě jenom v touž dobu a na témž místě.

Jde-li o místa navzájem vzdálená, není sice poměr mezi skutečnou a peněžní cenou zboží stálý, ale přesto obchodník, který přepravuje své zboží z jednoho místa na druhé, musí mít na zřeteli právě jen cenu peněžní, nebo rozdíl mezi množstvím stříbra, za něž je kupuje, a množstvím stříbra, za něž je pravděpodobně prodá. V Kantonu v Číně se může za půl unce stříbra koupit jak větší množství práce, tak i věcí k životu nezbytných a život zpříjemňujících než za unci stříbra v Londýně. Proto zboží, které se prodává za půl unce stříbra v Kantonu, je tam třeba skutečně dražší, pro člověka, který tam ono stříbro má, skutečně důležitější, než je zboží, které se prodává za unci v Londýně, pro člověka, jenž má tuto unci v Londýně. Může-li si však londýnský obchodník nakoupit v Kantonu za půl unce stříbra zboží, jež může potom prodat v Londýně za unci, vydělá při tomto obchodě sto procent, tj. právě tolik, jako kdyby unce stříbra měla v Londýně stejnou hodnotu jako v Kantonu. Že by si za půl unce stříbra mohl v Kantonu koupit více práce a větší množství životních prostředků a věcí zpříjemňujících život, než kolik si jich může opatřit za jednu unci v Londýně, to je pro něho vedlejší. Za jednu unci si v Londýně vždycky koupí dvojnásobek všeho toho, co by si zde mohl koupit za půl unce, a to on právě chce.

Protože tedy nominální neboli peněžní cena zboží určuje nakonec výhodnost nebo nevýhodnost každé koupě a prodeje, a řídí se tím také skoro všechno dění v běžném životě, při němž jde o cenu, nemůžeme se divit, že se těšila mnohem větší pozornosti než cena skutečná.

V díle, jako je toto, může být někdy užitečné srovnávat různé skutečné hodnoty určitého zboží v různých dobách a na různých místech nebo různé stupně ovládání práce jiných lidí, jež to zboží mohlo za různých okolností poskytovat lidem, kteří je vlastnili. Musíme tu srovnávat ani ne tak různá množství stříbra, za něž se zboží obyčejně prodávalo, jako spíše různá množství práce, kterou bylo možno za ono různé množství stříbra koupit. Ale běžné ceny práce v dávno zašlých dobách a na vzdálených místech nebudeme asi nikdy znát zcela přesně. Ceny obilí jsou všeobecně, přestože byly jen málokde pravidelně zaznamenávány, známy lépe, a historikové a jiní spisovatelé si jich všímali častěji. Musíme se tedy zpravidla spokojit s nimi, ne snad proto, že jsou vždycky v přesně témž poměru jako běžné ceny práce, nýbrž proto, že se tomuto poměru co nejvíce přibližují. Budu mít později možnost provést několik takových srovnání.

Jak se rozvíjela výroba, obchodní národy shledaly, že bude vhodné razit mince z několika různých kovů: pro větší výplaty ze zlata, pro nákupy věcí skrovnější hodnoty ze stříbra a pro nákupy ještě menšího významu z mědi nebo některého jiného běžnějšího kovu. Jeden z těchto kovů považovaly však vždycky oproti druhým dvěma za vlastní míru hodnoty. Tato přednost se dávala, jak se zdá, zpravidla tomu kovu, jehož se užívalo jako nástroje obchodu nejdříve. A když už ho národ začal užívat jako měřítka, což musel dělat, dokud neměl jiných peněz, dělal to pak obyčejně i dále, kdy to již nebylo nutné.

Pět let před první Punskou válkou^2 začali Římané po prvé razit mince ze stříbra; do té doby prý neměli jiné peníze než měděné. A proto i nadále již u nich zůstala mírou hodnoty měď. V Římě byly všechny účty vedeny v asech nebo v sesterciích a v nich byla rovněž odhadována cena veškerých nemovitostí. As bylo vždycky označení měděné mince. Slovo sestercius znamená dva a půl asu. Třebaže byl tedy sestercius původně mince stříbrná, jeho hodnota se vyjadřovala v mědi. Byl-li někdo v Římě dlužen velmi mnoho peněz, říkalo se o něm, že má velmi mnoho mědi jiných lidí.

Severní státy, které vyrostly na troskách říše Římské, měly asi od samého počátku svého ustavení peníze stříbrné, a mince zlaté nebo měděné neznaly pak ještě po několik věků. V Anglii se razily v době anglosaské mince stříbrné a až do doby Eduarda III. razily se mince jen málo ze zla ta. Z mědi se nerazily vůbec žádné až do doby Jakuba I. Proto se v Anglii a z téhož důvodu asi i u všech ostatních novověkých národů Evropy vedou všechny účty ve stříbře a v něm se také zpravidla počítá hodnota všeho zboží a všech nemovitostí. A chceme-li vyjádřit majetek nějakého člověka peněžní sumou, uvedeme ji asi nikoli v guinejích, nýbrž v librách šterlinků, které by za něj podle našeho odhadu asi dostal.

Zákonným platidlem byly původně ve všech zemích nejspíše pouze mince z toho kovu, který byl považován za základní míru hodnoty. V Anglii nebylo zlato považováno za zákonné platidlo ještě dlouho po tom, co se z něho začaly razit peníze. Poměr mezi hodnotou zlatých a stříbrných peněz nebyl určen žádným zákonem nebo vyhlášením, nýbrž ustaloval se sám teprve na trhu. Chtěl-li dlužník splatit dluh ve zlatě, mohl věřitel takové splácení buď vůbec odmítnout, nebo mohl zlato přijmout v takové hodnotě, na jaké se s dlužníkem dohodl. Měd je dnes zákonným platidlem jen potud, pokud se jí užívá jako drobných za menší stříbrné mince. Za takového stavu byl rozdíl mezi kovem, který byl mírou, a kovem, který mírou nebyl, něco více než rozdíl jen v pojmenování.

Když si lidé časem zvykli užívat mincí z různých kovů, a proto také lépe znali poměr mezi jejich hodnotami, ve většině zemí se asi zjistilo, že bude třeba tento poměr stanovit a vyhlásit zákonem, například že guinea té a té váhy a ryzosti se má vyměňovat za jedenadvacet šilinků, že je tedy zákonným platidlem pro dluhy v této sumě. Za těch okolností a pokud vůbec trvá nějaký podobný předepsaný poměr, zbude z rozdílu mezi kovem, který je mírou, a kovem, který mírou není, rozdíl téměř jen v pojmenování.

Ale jestliže se tento předepsaný poměr nějak změní, stává se, nebo se to alespoň zdá, tento rozdíl opět něčím více než rozdílem v pojmenování. Kdyby byla například předepsaná hodnota guineje bud snížena na dvacet, nebo zvýšena na dvaadvacet šilinků, všechny účty by se vedly ve stříbře a skoro všechny dlužní úpisy by zněly na peníze stříbrné, většina účtů by se dala zapravovat v obojím případě týmž množstvím stříbrných peněz jako dříve; ale v sumách zlatých peněz, jichž by tu bylo třeba, by byl velký rozdíl; v prvním případě byla by ta suma větší, v druhém menší. Hodnota stříbra by se jevila stálejší než hodnota zlata. Zdálo by se, že stříbro je mírou hodnoty zlata, kdežto zlato že mírou hodnoty stříbra není. Hodnota zlata by se jevila závislá na množství stříbra, za něž se dá směnit, ale nevyplývalo by z toho, že hodnota stříbra závisí na hodnotě toho množství zlata, za něž se dá směnit. Tento rozdíl by však byl celkem jen důsledkem zvyku vést účty a vyjadřovat velké i malé sumy peněz raději v penězích stříbrných než zlatých. Směnka pana Drummonda na pětadvacet či padesát guinejí by byla po takové změně splatná právě tak jako dříve pětadvaceti či padesáti guinejemi. Po takové změně by byla splatná stejným množstvím zlata jako dříve, avšak značně odlišným množstvím stříbra. Při proplácení takové směnky jevilo by se zlato ve své hodnotě stálejší než stříbro. Zlato by tu vystupovalo jako míra hodnoty stříbra, kdežto stříbro by se mírou hodnoty zlata nestávalo. Kdyby se snad někdy všeobecně vžilo vést účty tímto způsobem a užívat tohoto způsobu i u směnek a jiných peněžních závazků, považovalo by se za kov, který je pravou mírou hodnoty, zlato, a nikoli stříbro.

Ve skutečnosti je tomu tak, že pokud trvá nějaký předepsaný poměr mezi navzájem si odpovídajícími hodnotami mincí z různých kovů, hodnotu celé měny řídí hodnota kovu nejvzácnějšího. Dvanáct měděných pencí obsahuje půl obchodní libry mědi nikoli nejlepší ryzosti, která má, dokud z ní nejsou mince, cenu sotva sedmi pencí ve stříbře. Ale poněvadž je předepsáno, že se dvanáct takových pencí musí směňovat za jeden šilink, bereme je na trhu tak, jako by skutečně měly hodnotu jednoho šilinku, a můžeme za ně kdykoli jeden šilink dostat. I před nedávnou nápravou^3 zlaté měny ve Velké Británii byla váha zlata v mincích, alespoň v těch, které obíhaly v Londýně a jeho okolí, snížena pod stanovenou úroveň vcelku méně než váha většiny mincí stříbrných. Jedenadvacet otřených šilinků bylo však považováno za ekvivalent jedné guineje, která snad byla také ošoupaná, málokdy však tolik. Nedávná náprava přivedla zlatou minci tak blízko k její stanovené váze, jak je to u běžné mince kteréhokoli národa vůbec možné. A dokud bude dodržováno nařízení, aby veřejné úřady přijímaly zlato jenom podle váhy, snad se ona váha na takové výši udrží. Stříbrné mince jsou stále v tom ošoupaném a zlehčeném stavu, v jakém byly před nápravou mince zlaté. Ale na trhu se jedenadvacet šilinků této zlehčené stříbrné měny považuje stále ještě za rovnocenné jedné guineji této výborné zlaté měny.

Náprava zlaté měny očividně zvýšila i hodnotu měny stříbrné, jež se za ni může vyměňovat.

Z váhové libry zlata razí se v anglické mincovně 44½ guineje. Je-li 21 šilinků jedna guinea, rovná se to 46 librám št. 14 šilinkům 6 pencím. Jedna unce takových zlatých mincí má proto cenu 3 libry št. 17 šilinků 10½ penny ve stříbře. Ražebné neboli poplatek za ražení mincí se v Anglii neplatí, a kdo si do mincovny přinese libru nebo unci čistého mincovního zlata předepsaného zrna, dostane za ni bez nejmenší srážky libru nebo unci zlata v mincích. 3 libry št. 17 šilinků 10½ penny za unci dá se tedy nazvat mincovní cenou zlata v Anglii neboli množstvím zlatých mincí, které dává mincovna za čisté mincovní zlato předepsaného zrna.

Před nápravou zlaté měny byla cena mincovního zlata na trhu po mnoho let vyšší než 3 libry št. 18 šilinků a velmi často 4 libry št. za unci. V ošoupaných a zlehčených mincích obsahovala pravděpodobně tato suma zřídka více než unci zlata předepsaného zrna. Od nápravy zlaté měny je tržní cena mincovního zlata předepsaného zrna zřídka vyšší než 3 libry št. 17 šilinků 7 pencí za unci. Před nápravou zlaté měny byla tržní cena vždy více méně vyšší než cena mincovní. Od oné nápravy je tržní cena trvale pod cenou mincovní. Avšak tržní cena je stejná, ať již je placena ve zlatých nebo ve stříbrných mincích. Nedávná náprava zlaté měny zvýšila tedy nejen hodnotu mincí zlatých, ale také hodnotu mincí stříbrných v poměru k čistému mincovnímu zlatu, a snad i v poměru ke všemu ostatnímu zboží. Protože na cenu většiny ostatního zboží působí mnoho jiných činitelů, nemusí být ovšem vzrůst hodnoty zlata nebo stříbra v poměru k němu tak patrný a citelný.

Z jedné libry mincovního stříbra předepsaného zrna razí se v anglické mincovně 62 šilinků, které rovněž obsahují jednu libru mincovního stříbra předepsaného zrna. Proto se říká, že mincovní cena stříbra v Anglii je 5 šilinků 2 pence za unci, tj. ono množství stříbrných mincí, které dává mincovna za mincovní stříbro předepsaného zrna. Před nápravou zlaté měny byla tržní cena mincovního stříbra předepsaného zrna podle okolností 5 šilinků 4 pence, 5 šilinků 5 pencí, 5 šilinků 7 pencí a velmi často i 5 šilinků 8 pencí za unci. Nejběžnější však byla zřejmě cena 5 šilinků 7 pencí. Od nápravy zlaté měny klesla tržní cena mincovního stříbra předepsaného zrna tu a tam na 5 šilinků 3 pence, 5 šilinků 4 pence, 5 šilinků 5 pencí za unci a tuto cenu sotva kdy překročila. Přestože tržní cena čistého mincovního stříbra od nápravy zlaté měny podstatně klesla, neklesla přece jen tak hluboko jako jeho cena mincovní.

Z kovů, z nichž jsou anglické mince, cení se měď značně výše, než je její hodnota skutečná; stříbro je zase oceňováno o něco níže. Na evropském trhu se směňuje unce ryzího zlata ve francouzské nebo v holandské libře asi za 14 uncí ryzího stříbra. U anglické měny se směňuje asi za 15 uncí, tj. za více stříbra, než je její cena podle běžného evropského ocenění. Avšak jako se cena mědi v tyčích ani v Anglii pro onu vysokou cenu mědi v anglické měně nezvýšila, tak následkem nízké ceny stříbra v anglické měně nepoklesla ani cena čistého mincovního stříbra. Čisté mincovní stříbro si dosud zachovává svůj správný poměr ke zla tu. Ze stejného důvodu si zachovává svůj správný poměr ke stříbru i měď v tyčích.

Po nápravě stříbrné měny za vlády Viléma III. byla cena čistého mincovního stříbra stále ještě o něco vyšší než jeho cena mincovní. John Locke přičítal tuto vysokou cenu tomu, že bylo dovoleno vyvážet čisté mincovní stříbro a zakázáno vyvážet stříbrné mince. Toto povolení vývozu zvýšilo podle něho poptávku po mincovním stříbře nad poptávku po stříbrných mincích. Avšak lidí, kteří potřebují pro běžný nákup a prodej stříbrné mince, je jistě více než těch, kteří potřebují stříbro, ať již pro vývoz nebo pro ten či onen účel. Dnes také máme obdobné povolení vyvážet mincovní zlato a obdobný zákaz vyvážet zlaté mince, a přesto cena mincovního zlata klesla pod cenu zlatých mincí. Ale u anglických stříbrných mincí bylo tehdy stříbro stejně jako dnes v poměru ke zlatu oceněno příliš nízko. A skutečnou hodnotu všech mincí řídila tenkrát, stejně jako nyní, zlatá měna, o níž se tehdy také domnívali, že nepotřebuje žádnou nápravu. Poněvadž náprava stříbrné měny nesnížila tehdy cenu mincovního stříbra na cenu stříbra v mincích, není ani nyní příliš pravděpodobné, že při podobné nápravě k tomu dojde.

Kde by se stříbrná měna dostala zpět k předepsané váze tak blízko jako zlatá, je pravděpodobné, že by se guinea podle nynějšího poměru směňovala za více stříbra v mincích, než kolik by se ho za ni dalo koupit v čistém stříbře. Kdyby stříbro v mincích mělo svou plnou předepsanou váhu, vyplatilo by se tyto mince roztavovat; čisté stříbro by se pak nejdříve prodalo za zlaté mince a ty by se zase vyměnily za mince stříbrné, jež by se stejně zase roztavily. Jediným způsobem, jak této obtíži předejít, by snad bylo tento nynější poměr nějak změnit.

Snad by se tato obtíž zmenšila, kdyby se stříbro v mincích počítalo o tolik výše nad svým skutečným poměrem k zlatu, o kolik se dnes počítá níže. Ovšem jen tehdy, kdyby bylo zároveň stanoveno zákonem, že pro větší sumu peněz, než je guinea, není stříbro zákonným platidlem, stejně jako měď není zákonným platidlem pro větší sumu, než je šilink. Žádný věřitel by pak nemohl být ošizen následkem toho, že stříbro v mincích je ceněno vysoko, stejně jako dnes nemůže být žádný věřitel ošizen následkem toho, že je vysoko ceněna měď. Touto úpravou by utrpěli jenom bankéři. Když lidé začnou obléhat jejich pokladny, hledí bankéři někdy získat čas tím, že vyplácejí v šestipencových mincích, a takovým nařízením by se jim zabránilo užívat tohoto nepoctivého prostředku, jak se vyhnout okamžitému placení. Museli by proto stále mít v pokladnách hotovost větší než dnes. A přestože by to pro ně bylo nepochybně mrzuté, pro jejich věřitele by to znamenalo značné zajištění.

3 libry št. 17 šilinků 10½ penny (mincovní cena zlata) neobsahuje jistě více než jednu unci mincovního zlata předepsaného zrna, a to ani v nynější době naší výborné zlaté měny, a dalo by se proto usuzovat, že více mincovního zlata by se za ně koupit nemohlo. Avšak zlaté mince jsou vhodnější než mincovní zlato, a třebaže je v Anglii ražení zdarma, zlato odnesené do mincovny se může vlastníkovi vrátit v mincích zpravidla až po několika týdnech. Při nynějším návalu práce v mincovně nemohlo by to být dříve než za několik měsíců. Tento průtah se rovná malému poplatku a činí zlato v mincích o něco cennějším, než je stejné množství zlata neraženého. Kdyby se stříbro v anglických mincích počítalo podle správného poměru ke zlatu, cena mincovního stříbra by pravděpodobně klesla pod cenu mincovní i bez nápravy stříbrné měny. Hodnota stříbrných mincí, dokonce i tak ošoupaných, jako jsou dnes, řídí se totiž hodnotou výborných mincí zlatých, za které je lze směnit.

Nízké ražebné za ražbu zlatých i stříbrných peněz by zřejmě zvýšilo vyšší hodnotu, kterou má zlato a stříbro v mincích ve srovnání se stejným množstvím mincovního kovu, ještě více. Ražba by pak zvýšila hodnotu raženého kovu úměrně k velikosti tohoto malého poplatku právě tak, jako cenu stolního stříbra zvyšuje jeho tvar, a to úměrně k ceně příslušné práce.

Vyšší hodnota mincí ve srovnání s čistým kovem zamezila by roztavování mincí a bránila by jejich vyvážení. Kdyby snad nastala nutnost v naléhavém veřejném zájmu mince vyvážet, většinou by se samy od sebe brzy zase vracely. V cizině by se mohly prodávat jenom za svou váhu v neraženém kovu. Doma by se za ně nakoupilo více, než odpovídá oné váze. Z jejich dovozu zpět domů plynul by tedy zisk. Ve Francii se za ražbu peněz platí osmiprocentní ražebné,4 a když se francouzská měna vyváží, vrací prý se zase sama od sebe domů.

Občasné kolísání tržní ceny čistého mincovního zlata a stříbra vzniká z týchž příčin jako podobné kolísání cen všeho ostatního zboží. Časté ztráty těchto kovů při různých nehodách během dopravy po moři i po souši, jejich ustavičné ubývání při pozlacování a postříbřování, při výrobě krajek a výšivek, při opotřebování peněz a stolního náčiní vyžaduje ve všech zemích, které nemají vlastní doly, neustálé dovážení těchto kovů, aby se ztráta a úbytek mohly nahrazovat. Můžeme předpokládat, že se obchodníci, kteří je dovážejí, právě tak jako všichni ostatní obchodníci, co nejvíce vynasnažují upravovat svůj dovoz případ od případu podle toho, jaká je, podle jejich soudu, pravděpodobně okamžitá poptávka. Ale i při veškeré obezřetnosti dovezou někdy více, jindy zase méně, než jaká je potřeba. Když dovezou více neraženého kovu, než je třeba, raději než by se vystavovali nebezpečí a potížím spojeným s opětným vývozem, odprodají někdy jisté množství poněkud laciněji než za běžnou nebo průměrnou cenu. Když pak zase dovezou méně, než je třeba, prodají to o něco dráže než za obvyklou cenu. Zůstává-li však přes veškeré takové občasné kolísání tržní cena mincovního zlata nebo stříbra po několik let pevná a neměnná, buď více méně nad cenou mincovní nebo více méně pod ní, můžeme být přesvědčeni, že tato stálá a pevná vyšší nebo nižší cena je výsledkem něčeho ve stavu oné měny, co v tu dobu činí jisté množství kovu v mincích bud cennějším nebo méně cenným, než je přesně stejné množství kovu neraženého, které by měla obsahovat. Neměnný trvalý následek předpokládá ovšem trvalou neměnnou příčinu.

Peníze té nebo oné země jsou v určitou dobu a na určitém místě více méně přesnou mírou hodnoty podle toho, jak běžná mince více méně přesně odpovídá svému měřítku, neboli nakolik přesně obsahuje to určité množství ryzího zlata nebo stříbra, které obsahovat má. Kdyby například v Anglii 44½ guineje obsahovalo přesně libru zlata předepsaného zrna, neboli 11 uncí ryzího zlata a jednu unci příměsi, byla by anglická zlatá mince tak přesnou mírou skutečné hodnoty zboží v kteroukoli určitou dobu a na kterémkoli určitém místě, jak by to podstata věci dovolila. Jestliže však 44½ guineje v otřených a opotřebovaných mincích obsahuje zpravidla méně než váhovou libru zlata předepsaného zrna (toto zmenšení je ovšem u některých mincí větší než u jiných), začne míra hodnoty podléhat stejné nejistotě, jaké jsou obyčejně vystaveny i všechny ostatní váhy a míry. Poněvadž se zřídkakdy stává, že by přesně odpovídaly svému vzoru, upravuje obchodník cenu svého zboží, pokud to jen jde, ne podle toho, jaké by ony míry a váhy být měly, nýbrž zpravidla podle toho, jaké, jak to ze zkušenosti ví, skutečně jsou. I v mincích jsou podobné nesrovnalosti, a tak se cena zboží upravuje podobně ne podle množství ryzího zlata nebo stříbra, které by mince měla obsahovat, nýbrž zpravidla podle onoho množství, které, jak ukazuje zkušenost, v průměru vskutku obsahuje.

Je třeba poznamenat, že peněžní cenou zboží rozumím vždycky množství ryzího zlata nebo stříbra, za něž se prodává, bez ohledu na pojmenování mince. Tak například sumu 6 šilinků 8 pencí v době Eduarda I. považuji za stejnou peněžní cenu, jako je dnešní libra, poněvadž, pokud můžeme posoudit, obsahovala stejné množství ryzího stříbra.

O složkách ceny zboží

V oné pradávné a nerozvité společnosti, kdy ještě lidé nezačali hromadit kapitál a přivlastňovat si půdu, je snad jedinou okolností, jež může vnést do jejich vzájemného směňování jakýsi řád, poměr mezi různým množstvím práce nutným k získání toho nebo onoho předmětu. Jestliže například u nějakého loveckého národa dá obyčejně dvakrát tolik práce zabít bobra než jelena, měl by se jeden bobr samozřejmě vyměňovat za dva jeleny, tj. měl by mít cenu dvou jelenů. Je přirozené, že to, co je produktem práce dvou dnů nebo dvou hodin, má stát dvakrát tolik jako to, co je obyčejně produktem práce jednoho dne nebo jedné hodiny.

Je-li pak jeden druh práce těžší než druhý, musí se brát na tuto větší obtížnost přirozeně ohled; a produkt jednohodinové práce jednoho druhu může se pak často vyměňovat za produkt dvouhodinové práce jiného druhu.

Podobně vyžaduje-li nějaký druh práce neobyčejnou zručnost a důvtip, pak vážnost, kterou lidé chovají k takovým vlastnostem, dodá samozřejmě produktu takové práce větší hodnotu, než jaká by odpovídala času při ní strávenému. Takových schopností se zřídka dosáhne bez dlouhého cviku a větší hodnota jejich produktů bývá často pouze přiměřenou náhradou za čas a námahu, jež bylo třeba k jejich dosažení vynaložit. V pokročilejší společnosti projevuje se takové uznání větší obtížnosti a větší zručnosti zpravidla ve mzdě; něco podobného se jistě dělo i ve společnosti nejstarší a naprosto nerozvité.

Za takového stavu věcí patří celý produkt práce pracovníkovi. A množství práce, jehož je obyčejně zapotřebí k získání nebo vyrobení toho nebo onoho zboží, je jedinou okolností, která může určovat množství práce, jež se za ně dá koupit, zjednat nebo směnit.

Jakmile se kapitál nahromadí v rukou určitých jednotlivců, někteří z nich ho budou přirozeně užívat k tomu, aby zaměstnávali pracovníky a dodávali jim materiál, a tak z prodeje jejich práce budou mít zisk. Když se pak směňuje hotový výrobek, ať už za peníze, za práci nebo za jiné zboží, musí něco nad to, co stačí na zaplacení ceny materiálu a na mzdy dělníkům, připadnout podnikateli touto prací, který při ní dává v sázku svůj kapitál, jako zisk. Proto se tu hodnota, kterou dělníci přidávají surovině, rozpadá na dvě složky: jedna z nich platí jejich mzdu, druhá zisk zaměstnavatele z veškerého kapitálu, který vložil do materiálu a do mezd. Nemohl by mít žádný zájem na zaměstnávání dělníků, kdyby neočekával z prodeje jejich práce něco více, než co by mu uhradilo jeho kapitál. A nemohl by mít žádný zájem na tom, aby vložil spíše velký kapitál než malý, kdyby jeho zisky neměly být nějak úměrné velikosti jeho kapitálu.

Někdo by se snad mohl domnívat, že zisky z kapitálu jsou jen jiným jménem pro mzdu za práci zvláštního druhu, totiž za dohled a řízení. Tyto zisky jsou však naprosto odlišné, působí na ně zcela jiní činitelé a nejsou úměrné množství, obtížnosti nebo důmyslnosti této domnělé práce při dohledu a řízení. Jsou určovány jedině hodnotou použitého kapitálu a jsou větší nebo menší podle velikosti tohoto kapitálu. Tak například dejme tomu, že v jistém místě, kde běžný roční zisk z kapitálu činného ve výrobě činí deset procent, jsou dvě manufaktury a v každé z nich je zaměstnáno dvacet dělníků za mzdu patnácti liber št. ročně. Předpokládejme dále, že nejběžnější suroviny, které se za rok zpracují v jedné z nich, stojí jenom sedm set liber št., kdežto vzácnější suroviny v druhé manufaktuře stojí sedm tisíc. Kapitál, jehož se za rok použije v jedné, činí pak jenom tisíc liber št., kdežto kapitál, jehož se použije v druhé, činí sedm tisíc tři sta liber št. A tak při desetiprocentní míře bude podnikatel vlastnící jednu manufakturu očekávat roční zisk jenom asi sto liber št., kdežto podnikatel vlastnící druhou bude očekávat okolo sedmi set třiceti liber št. Ale přestože se jejich zisky nesmírně liší, jejich práce dohližitelská a ředitelská může být buď docela stejná nebo téměř stejná. V mnoha velkých podnicích je téměř všechna taková práce svěřena některému vedoucímu úředníkovi. Jeho mzda vyjadřuje pak správně hodnotu této dohližitelské a ředitelské práce. I když se při určování její výše obyčejně bere jistý zřetel nejen na jeho práci a znalosti, ale i na důvěru, jež se v něho klade, přesto není nikdy tato mzda v náležitém poměru ke kapitálu, jejž onen úředník spravuje. A vlastník tohoto kapitálu, jenž je takto ušetřen téměř veškeré práce, přesto očekává, že jeho zisk bude v náležitém poměru k jeho kapitálu. A tak zisk z kapitálu tvoří jednu složku ceny zboží, zcela odlišnou od mzdy a určovanou zcela odlišnými činiteli.

Za takového stavu nepatří tedy vždycky celý produkt práce pracovníkovi. Musí se o něj většinou dělit s vlastníkem kapitálu, který ho zaměstnává. A rovněž množství práce vynakládané zpravidla na získání nebo vyrobení toho nebo onoho zboží není jedinou okolností, jež může určovat množství práce, které by se za ně mohlo obyčejně koupit, zjednat nebo směnit. Je zřejmé, že k vytvoření zisku z onoho kapitálu, který zaplatí mzdy a opatří materiál k práci, je třeba ještě jistého množství práce navíc.

Jakmile se veškerá půda v některé zemi stane soukromým majetkem, majitelé půdy, jako všichni ostatní lidé, tuze rádi sklízejí tam, kde nikdy neseli, a požadují rentu i za volně rostoucí plody země. Dříví v lese, tráva na louce a všechny volně rostoucí plody země, které člověka, dokud byla půda ještě společná, nestály nic než námahu s jejich posbíráním, to všechno se nyní i pro něho zdražilo o další cenu. Musí zaplatit za povolení, aby je směl sbírat, a část toho, co svým přičiněním buď sklidí, nebo vyrobí, musí odevzdat majiteli půdy. Tato složka nebo, což je nakonec totéž, cena této složky je pozemková renta, a v ceně většiny zboží je to třetí složka.

Je třeba poznamenat, že skutečná hodnota všech jednotlivých složek ceny se měří podle množství práce, která se za každou z nich může koupit nebo zjednat. Práce měří hodnotu nejen oné složky ceny, která se mění v práci, ale i té, která se mění v rentu, a té, která se mění v zisk.

V každé společnosti se cena každého zboží nakonec mění v některou z těchto složek nebo ve všechny tři. A v každé pokročilé společnosti stávají se všechny tři více nebo méně složkami ceny velké většiny zboží.

Tak například v ceně obilí jedna složka platí rentu majitele půdy, druhá mzdu dělníků a náklady na péči o dobytek používaný při vypěstování obilí a třetí platí zisk pachtýřův. Tyto tři složky tvoří asi bud přímo, nebo aspoň koneckonců úhrn ceny obilí. Někdo by se mohl domnívat, že je nutná ještě složka čtvrtá, na obnovování pachtýřova inventáře a za opotřebování jeho tažného dobytka a jiných nástrojů používaných v zemědělství; například cenu tažného koně tvoří tytéž tři složky, renta z půdy, z níž je jeho píce, práce s jeho odchováním a ošetřováním a zisk pachtýře, který předem platí jak pozemkovou rentu, tak mzdu za tuto práci. Přestože se tedy z ceny obilí dá uhradit i cena koně a náklady na péči o něj, celá cena se rozpadá buď přímo, nebo koneckonců na tytéž tři složky, rentu, práci a zisk.

V ceně mouky musíme k ceně obilí připočítat také zisk mlynáře a mzdu jeho chasníků. V ceně chleba i zisk pekaře a mzdu jeho chasníků. A v ceně mouky i chleba práci s převezením obilí od rolníka k mlynáři a odtud k pekaři, jakož i zisk těch, kteří za tuto práci platí mzdu.

Cena lnu se rozpadá na tytéž tři složky jako cena obilí. V ceně plátna musíme k této ceně připočítat ještě mzdu pazderníka, přadláka, tkalce, běliče a ostatních, jakož i zisky jejich zaměstnavatelů.

Když se některé zboží začne vyrábět převážně v manufakturách, ta část ceny, která přechází ve mzdu a zisk, se oproti té, která se mění v rentu, zvětšuje. S rozvojem manufaktur vzrůstá nejen množství jednotlivých zisků, ale každý následující zisk je větší než předchozí, poněvadž kapitál, z něhož pochází, musí být vždycky větší. Kapitál, který zaměstnává například tkalce, musí být větší než kapitál, který zaměstnává přadláky, protože nejenom nahrazuje onen kapitál i s jeho zisky, ale platí nadto i mzdu tkalců. A zisky musí být vždycky úměrné kapitálu.

V nejpokročilejších společnostech je však vždycky několik málo druhů zboží, jehož cena přechází jenom ve dvě složky, mzdu za práci a zisk z kapitálu, a ještě menší počet druhů zboží, u něhož přechází pouze ve mzdu. Tak například v ceně mořských ryb jedna složka platí práci rybářů a druhá zisky z kapitálu, jehož bylo použito k rybolovu. Jenom velmi zřídka tvoří jednu její složku i renta; někdy ji však, jak ukážu dále, tvoří také. Jinak je tomu, alespoň v největší části Evropy, při rybolovu říčním. Lov lososů je zatížen rentou, a ta, i když se nedá dost dobře nazvat rentou pozemkovou, tvoří část ceny lososa, stejně jako mzda a zisk. V některých částech Skotska vydělávají si někteří chudí lidé tím, že na mořském pobřeží sbírají pestré kamínky, běžně známé pod názvem „skotské oblázky“. Cena, kterou jim za ně platí brusič kamene, je jen cena za jejich práci, protože renta ani zisk netvoří její sebemenší složku.

Avšak úhrnná cena každého zboží přece jen musí koneckonců přejít v některou z těch složek nebo ve všechny tři; neboť to, co z ní zbude po zaplacení pozemkové renty a ceny za veškerou práci s vypěstováním nebo s výrobou zboží a s jeho dopravením na trh, musí někomu nezbytně připadnout jako zisk.

Stejně jako cena neboli směnná hodnota zboží, vezmeme-li ji samu o sobě, přechází v některou z oněch složek nebo ve všechny tři, tak i cena veškerého zboží, které, vezmeme-li je jako celek, tvoří celý roční produkt práce v každé zemi, musí přejít v tytéž tři části a musí se rozdělovat mezi jednotlivé obyvatele země bud jako mzda za jejich práci, zisk z jejich kapitálu, nebo renta z jejich půdy Souhrn všeho, co se ročně sklidí nebo vyrobí prací každé společnosti, nebo cena tohoto všeho, což je vlastně totéž, rozděluje se tak původně mezi některé její jednotlivé příslušníky Tři původní zdroje veškerého důchodu, jakož i veškeré směnné hodnoty, jsou mzdy, zisk a renta. Každý jiný důchod pochází koneckonců vždy z některého tohoto zdroje.

Každý, kdo má důchod ze svého vlastního zdroje, musí jej získávat bud vlastní prací nebo ze svého kapitálu nebo ze své půdy. Důchod pocházející z práce se nazývá mzda. Důchod plynoucí z kapitálu člověku, který tento kapitál spravuje nebo do něčeho vkládá, nazývá se zisk. Důchod plynoucí z kapitálu člověku, který ho sám nezaměstnává, nýbrž půjčí jej jinému, nazývá se úrok neboli užitek z peněz. Je to náhrada, kterou dlužník platí věřiteli za to, že mu dává možnost použitím těchto peněz vydělat. Část tohoto zisku patří přirozeně dlužníkovi, který se vydává jistému nebezpečí ztráty a bere na sebe starosti s použitím kapitálu, a část věřiteli, který mu poskytuje možnost onoho zisku dosáhnout. Úrok z peněz je vždycky důchod odvozený, a není-li zaplacen ze zisku, který vzejde z použití těchto peněz, musí se zaplatit z nějakého jiného zdroje důchodu, není-li ovšem dlužník marnotratníkem, který si udělá další dluh, aby mohl splatit úroky z prvního. Důchod, který plyne z půdy, se nazývá renta a patří majiteli půdy. Důchod pachtýře plyne dílem z jeho práce a dílem z jeho kapitálu. Půda je pro něho jenom nástrojem, který mu umožňuje vydělat si za onu práci mzdu a dosáhnout ze svého kapitálu zisku. Všechny daně a veškerý důchod, který je na nich založen, všechny platy úředníků, penze a doživotní a jiné renty toho druhu, plynou koneckonců z některého z těchto tří původních zdrojů důchodu a vyplácejí se buď přímo, nebo nepřímo jako mzda za práci, zisk z kapitálu nebo pozemková renta.

Patří-li tyto tři různé druhy důchodu různým lidem, dají se snadno rozlišit, patří-li však jedné osobě, někdy se, alespoň v běžné řeči, navzájem směšují.

Šlechtic, jenž sám hospodaří na části svého panství, měl by po zaplacení výloh s tímto hospodařením dostávat jak rentu vlastníka půdy, tak i zisk pachtýřův. Často však říká zisk všemu, co dostává, a tak, alespoň v běžné řeči, směšuje rád rentu se ziskem. Tak je tomu i s většinou našich severoamerických a západoindických plantážníků. Skoro všichni hospodaří na vlastních statcích, a proto jen zřídka slýcháme o rentě z plantáže, zato často o zisku z ní.

Obyčejní pachtýři jen zřídka zaměstnávají nějakého správce, který by řídil celkový chod hospodářství. I oni sami pracují zpravidla hodně vlastníma rukama, orají, vláčejí apod. Proto všechno, co jim po zaplacení renty zůstane ze sklizně, mělo by jim nejen uhradit jejich kapitál používaný při hospodaření a běžný zisk z něho, ale mělo by jim také zaplatit mzdu, která jim patří jako dělníkům a správcům. Ale tomu, co zbude po zaplacení renty a doplnění kapitálu, říká se zisk. Jednu jeho složku však zřejmě tvoří mzda. Tuto mzdu pachtýř vlastně uspoří, a proto musí nutně připadnout jemu samému. Mzda se tedy v tomto případě směšuje se ziskem.

Samostatný výrobce, který má dost kapitálu, aby si mohl nakupovat suroviny i aby sám měl z čeho žít do té doby, než bude moci dopravit své dílo na trh, měl by mít jak mzdu dělníka pracujícího pod dohledem mistra, tak i zisk, který připadne mistrovi, když prodá dílo svého dělníka. Ale ziskem se tu zpravidla nazývá celý jeho výdělek, a také zde se tedy mzda směšuje se ziskem.

Zahradník obdělávající svou zahradu vlastníma rukama slučuje ve své osobě tři různá povolání, a to majitele půdy, pachtýře a dělníka. Produkt jeho práce by mu měl proto zaplatit rentu připadající majiteli půdy, pachtýřův zisk a dělnickou mzdu. Úhrn toho se však obyčejně považuje za mzdu za jeho práci. Renta i zisk se tu směšuje se mzdou.

V civilizované zemi je jen málo druhů zboží, jehož směnná hodnota pochází pouze z práce, neboť k směnné hodnotě velké většiny zboží přispívají ve značné míře i renta a zisk, a proto i za roční produkt práce této země se bude moci vždycky koupit nebo zjednat mnohem větší množství práce, než kolik se jí vynaložilo na pěstování nebo zpracovávání a dopravu onoho výrobku na trh. Kdyby měla společnost vykonat každý rok všechnu tu práci, kterou si může každý rok koupit, množství práce by každým rokem značně vzrůstalo a její produkt by tak měl každého následujícího roku daleko větší hodnotu než roku předchozího. Taková země, kde by celý roční produkt byl vynakládán pouze na vydržování pracujících, však není. Velkou část tohoto produktu spotřebují všude nepracující. A tak podle toho, v jakém poměru se celý tento produkt každoročně rozděluje mezi tyto dvě různé vrstvy lidí, jeho obvyklá nebo průměrná hodnota musí každým rokem bud vzrůstat, nebo klesat, anebo být rok co rok stejná.

O přirozené a tržní ceně zboží

V každé společnosti nebo i obci odpovídá každému použití práce a kapitálu určitá běžná nebo průměrná výše mzdy a zisku. Tato výše se přirozeně řídí, jak dále vyložím, jednak celkovým stavem společnosti, jejím bohatstvím nebo chudobou, tím, zda se tato společnost rozvíjí, zda stagnuje nebo upadá, jednak zvláštní povahou každého tohoto použití.

V každé společnosti nebo i obci je rovněž běžná nebo průměrná výše pozemkové renty, jež se také řídí, jak dále vyložím, jednak celkovým stavem společnosti nebo okrsku, kde půda leží, a jednak přirozenou nebo uměle zvýšenou úrodností půdy.

Tato běžná nebo průměrná výše se může nazvat přirozenou výší mzdy, zisku a renty v té době a na tom místě, kdy a kde jsou běžné.

Když cena některého zboží není ani vyšší, ani nižší, než kolik podle přirozených měřítek stačí k zaplacení pozemkové renty, mzdy za práci a zisku z kapitálu vynaložených na pěstování, zpracování a dopravení zboží na trh, to, zač se zboží prodává, lze nazvat jeho přirozenou cenou.

Zboží se pak prodává přesně za tolik, kolik činí jeho skutečná hodnota, tj. kolik skutečně stojí člověka, který s ním přijde na trh. Neboť třebaže to, čemu se běžně říká výrobní cena toho kterého zboží, nezahrnuje v sobě zisk člověka, který je má prodat dál, přece jen, prodá-li je za cenu, která mu neposkytne výši zisku běžnou v jeho obci, zřejmě na tom obchodě prodělá. Vždyť kdyby byl vynaložil svůj kapitál nějak jinak, byl by mohl tohoto zisku dosáhnout. Mimo to je mu jeho zisk důchodem, skutečným zdrojem obživy. Po tu dobu, co zboží zpracovává a dopravuje na trh, platí svým dělníkům mzdu neboli poskytuje jim obživu, a stejně ji platí i za sebe; ta je pak obyčejně úměrná zisku, který může s pravděpodobností očekávat z prodeje zboží. Jestliže jeho zboží tento zisk nevynese, lze zcela správně říci, že mu neuhradilo to, co ho skutečně stálo.

Třebaže tedy cena, z níž mu plyne tento zisk, není vždycky ta nejnižší, za kterou se zboží někdy dá prodat, přece jen je to nejnižší cena, za kterou se dát prodat během dosti dlouhé doby alespoň tam, kde je naprostá svoboda nebo kde obchodník, kdykoli se mu zachce, může své povolání měnit.

Skutečná cena, za kterou se zboží zpravidla prodává, se nazývá jeho cenou tržní. Ta může být bud vyšší, nebo nižší, nebo přesně stejná jako jeho cena přirozená.

Tržní cena každého určitého zboží je určována poměrem mezi množstvím, které se na trh skutečně dodá, a poptávkou těch, kdo jsou ochotni zaplatit přirozenou cenu zboží neboli celou hodnotu renty, práce a zisku, jež musí být uhrazeny, aby se zboží dostalo až na trh. Takové lidi je možno nazvat skutečnými poptávajícími a jejich poptávku poptávkou účinnou, neboť stačí k tomu, aby přivedla ono zboží na trh. Je to něco jiného než poptávka absolutní. V jistém smyslu se může třeba říci, že si nějaký chuďas přeje vůz s trojspřežím; měl by jej snad rád, ale jeho zájem není účinnou poptávkou, její uspokojení nemůže být nikdy důvodem, aby toto zboží bylo dodáno na trh.

Když je zboží dodaného na trh vzhledem k účinné poptávce nedostatek, všichni lidé, kteří jsou ochotni zaplatit celou hodnotu renty, mzdy a zisku, jež je nutno uhradit, aby tam zboží mohlo být dodáno, nemohou dostat celé množství, které chtějí. Aby dostali alespoň něco, budou někteří z nich ochotni dát víc. Ihned mezi nimi vznikne konkurence a tržní cena vystoupí více nebo méně nad přirozenou cenu podle toho, jak dalece bude jejich horlivost v konkurenci podnícena naléhavostí jejich potřeby, bohatstvím nebo rozmařilostí. Mezi uchazeči stejně bohatými a rozmařilými způsobí obyčejně táž potřeba konkurenci dychtivější nebo méně dychtivou podle toho, jak velice jim bude na získání toho zboží záležet. Odtud ony přemrštěné vysoké ceny nutných životních prostředků v době blokády nějakého města nebo v době hladu.

Je-li množství zboží dodaného na trh větší než účinná poptávka, nedá se všechno prodat lidem, kteří jsou ochotni zaplatit celou hodnotu renty, mzdy a zisku, jež je nutno uhradit, aby tam zboží mohlo být dodáno. Jistá část se musí odprodat těm, kteří zaplatí méně, a ona nízká cena, kterou za zboží nabízejí, nutně sníží cenu veškerého zboží. Tržní cena klesne více nebo méně pod přirozenou cenu podle toho, nakolik onen přebytek zvýší konkurenci mezi prodávajícími, nebo podle toho, jak dalece prodávajícím záleží na tom, aby se zboží ihned zbavili. Týž přebytek při dovozu zboží podléhajícího zkáze vyvolá mnohem větší konkurenci, než je tomu u zboží trvanlivého; větší je tedy například při dovozu pomerančů než při dovozu starého železa.

Když množství zboží dovezeného na trh právě jen stačí uspokojit účinnou poptávku, je tržní cena samozřejmě přesně nebo téměř přesně táž jako cena přirozená. Veškeré zboží, které je na trhu, se může prodat právě za tuto cenu, a ne za víc. Vzájemná konkurence nutí všechny obchodníky, aby tuto cenu přijímali, nenutí je však, aby přijímali méně.

Množství každého zboží dodaného na trh se samozřejmě přizpůsobuje účinné poptávce. Zájmem všech, kteří dávají půdu, práci nebo kapitál na to, aby mohli dodat zboží na trh, proto je, aby jeho množství nikdy nepřekročilo účinnou poptávku. A všichni ostatní lidé mají zájem na tom, aby ho nikdy nebylo méně, než kolik žádá poptávka.

Je-li někdy zboží více, než vyžaduje účinná poptávka, musí být některá složka jeho ceny nižší, než je její přirozená výše. Jde-li při tom o rentu, vlastní zájem přiměje hned majitele půdy k tomu, aby přestali obdělávat část své půdy; a jde-li o mzdu nebo zisk, zájem přiměje v jednom případě dělníky, v druhém jejich zaměstnavatele, aby tu nechali částečně nevyužitu práci nebo kapitál. Množství dodané na trh bude zakrátko opět jenom krýt účinnou poptávku. Všechny složky ceny zboží stoupnou na svou přirozenou výši a úhrnná cena na jeho cenu přirozenou.

Je-li zboží dodaného na trh zase méně, než kolik vyžaduje účinná poptávka, některé složky jeho ceny musí stoupnout nad svou přirozenou výši. Je-li to renta, vlastní zájem přiměje samozřejmě všechny ostatní majitele půdy k tomu, aby vyhradili pro pěstování tohoto zboží více půdy, jestliže je to mzda nebo zisk, zájem přiměje záhy všechny ostatní dělníky a podnikatele k tomu, aby k výrobě a dodání tohoto zboží na trh vynaložili více práce a kapitálu. Zboží, jež se pak na trh dodá, bude brzy krýt rozhodující poptávku. Všechny složky ceny zboží klesnou zakrátko na svou přirozenou úroveň a úhrnná cena na jeho přirozenou cenu.

Přirozená cena je tedy jakousi střední cenou, k níž ceny všeho zboží neustále tíhnou. Různé nahodilé okolnosti je někdy udržují značně výše a jindy je zase stlačují o něco pod ni. Ale ať už jim jakékoli překážky zabraňují ustálit se na tomto pevném a trvalém středu, neustále k němu směřují.

Úhrnné množství práce vynaložené každým rokem na to, aby bylo dodáno na trh to nebo ono zboží, přizpůsobuje se v tomto směru samozřejmě účinné poptávce. Je přirozené, že se vždycky přizpůsobuje v tom směru, aby tam bylo tohoto zboží dodáno přesně tolik, aby poptávka byla kryta, a ne překročena.

Avšak v některých oborech se při vynaložení téhož množství práce vyrobí v různých letech velmi odlišné množství zboží, kdežto v jiných bude vyrobené množství vždycky stejné nebo téměř stejné. Obilí, vína, oleje, chmele atd. vyrobí týž počet pracovníků v zemědělství v různých letech velmi různé množství. Ale týž počet přadláků nebo tkalců bude vyrábět každým rokem stejné nebo téměř stejné množství plátna a vlněných tkanin. Účinné poptávce se může v každém směru přizpůsobit pouze průměrný produkt toho nebo onoho výrobního odvětví. Avšak produkt skutečný je často mnohem větší a často mnohem menší než produkt průměrný. Množství zboží dodaného na trh bude tedy někdy značně převyšovat účinnou poptávku a jindy bude o hodně nižší. I kdyby snad účinná poptávka byla stále stejná, tržní cena zboží bude vystavena velikému kolísání a někdy značně poklesne pod jeho přirozenou cenu, jindy nad ni značně stoupne. Jiná odvětví výroby, kde je produkt při stejném množství práce vždycky stejný nebo téměř stejný, mohou se účinné poptávce přizpůsobit přesněji. Dokud tedy bude poptávka stále stejná, nezmění se pravděpodobně ani tržní cena zboží a bude se bud přesně, nebo téměř přesně rovnat jeho ceně přirozené. Každý ví ze zkušenosti, že ceny plátna a vlněných tkanin nepodléhají ani tak častým, ani tak podstatným výkyvům jako ceny obilí. Ceny prvního druhu zboží se mění pouze se změnami poptávky, ceny obilí se mění nejen se změnami poptávky, ale i s mnohem většími a mnohem častějšími změnami v množství zboží dodaného na trh k uspokojení oné poptávky.

Občasné a dočasné výkyvy v tržní ceně kteréhokoli zboží postihují především ty složky jeho ceny, které přecházejí na mzdu a zisk. Té složky, která představuje rentu, dotýkají se méně. Renta stanovená jako jistá peněžní suma není jimi co do výše ani co do hodnoty ani v nejmenším postižena. Renta stanovená jako jistý podíl nebo jisté množství zemědělských plodin je nesporně postihována ve své roční hodnotě všemi občasnými a dočasnými výkyvy tržní ceny oné zemědělské plodiny, zřídka je však jimi postižena ve své výši rok od roku.

Při sjednávání podmínek pachtu snaží se majitel půdy i pachtýř upravit výši podle svého nejlepšího vědomí nikoli podle dočasných a občasných cen, nýbrž podle průměrné a běžné ceny plodin.

Takové kolísání postihuje jak hodnotu, tak i mzdové sazby nebo míry zisku, a to podle toho, zda je trh nadměrně nebo nedostatečně zásoben zbožím nebo prací, zda prací vykonanou nebo prací, jež se má vykonat. Státní smutek zvýší ceny černých látek, jichž je pak na trhu skoro vždycky nedostatek, a zvedne zisky obchodníků, kteří jich mají jen poněkud větší množství. Na mzdách tkalců se to vůbec neodrazí. Na trhu je nedostatek zboží, tj. práce vykonané, nikoli práce, jež se má vykonat. Mzdy krejčovských tovaryšů se zvýší. Na trhu je pak totiž nedostatek práce. Nastane účinná poptávka po práci, žádá se více práce, jež se má vykonat, než kolik jí lze získat. Klesnou ceny barevného hedvábí a látek, a tím se také sníží zisky obchodníků, kteří jich mají na skladě poněkud větší množství. Klesnou rovněž mzdy dělníků, kteří jsou zaměstnáni při výrobě takového zboží, po kterém po šest měsíců, ne-li po celý rok, nebude poptávka. Trh je přesycen jak zbožím, tak prací.

Ale když tržní cena každého určitého zboží takto neustále tíhne, můžeme-li to tak říci, k ceně přirozené, přece někdy nahodilé okolnosti, jednou přirozené příčiny, jindy určité veřejné předpisy, udržují u mnohých druhů zboží po dlouhou dobu tržní cenu značně výš, než je cena přirozená.

Když se vzrůstem účinné poptávky stoupne tržní cena některého zboží podstatně nad cenu přirozenou, pak ti, kdo vynakládají svůj kapitál na zásobení trhu tímto zbožím, hledí zpravidla tuto změnu skrýt. Kdyby se to rozneslo, jejich velký zisk by pokoušel tolik nových konkurentů, aby svůj kapitál vynaložili stejně, že účinná poptávka by byla brzy plně kryta a tržní cena by klesla na cenu přirozenou a někdy na určitý čas třeba i pod ni. Jestliže je trh od sídla těch, kdo jej zásobují, hodně vzdálen, podaří se jim někdy udržet toto tajemství i několik let. Po tu dobu jim nepřibudou noví konkurenti a oni se mohou těšit svým mimořádným ziskům. Je ovšem jisté, že se taková tajemství dají zřídka udržet dlouho, a mimořádný zisk může trvat jen o maličko déle než ona tajemství.

Výrobní tajemství se dají uchovat déle než tajemství obchodní. Barvíř, jenž vynalezl prostředek k výrobě určité barvy z materiálu, který stojí jenom polovinu toho, co stojí materiál obyčejně užívaný, může se, je-li aspoň trochu obezřetný, těšit z výhod svého objevu po celý život a může je třeba i zanechat potomstvu jako dědictví. Jeho mimořádný zisk plyne z vysoké ceny, jež se mu platí za práci, kterou umí dělat jen on. Je to vlastně vysoká mzda za onu práci. Poněvadž se však tyto zisky při každém novém vynaložení jeho kapitálu opakují a poněvadž jejich úhrn je tu k tomu kapitálu v stálém poměru, považují se obyčejně za mimořádné zisky z kapitálu.

Takové zvýšení tržní ceny bývá zřejmě následkem zvláštních okolností, jejichž působení může někdy ovšem trvat i po mnoho let.

Některé plodiny vyžadují tak zvláštní půdu a polohu, že veškerá půda celé velké země, na níž se mohou pěstovat, nestačí třeba krýt účinnou poptávku. Celé množství dodané na trh se rozprodá tedy třeba těm, kteří jsou ochotni dát více, než kolik by stačilo uhradit rentu z půdy, na níž byly ony plodiny vypěstovány, mzdu za práci i zisk z kapitálu, jichž bylo použito při jejich pěstování a dopravě na trh, podle přirozené míry těchto složek. Takové zboží se může prodávat za tuto vysokou cenu po celá staletí a ta její část, jež představuje rentu z půdy, je v tomto případě obyčejně vyšší než míra přirozená. Pacht z půdy, jež poskytuje tak vzácné a ceněné plodiny, jako například pacht z některých vinic ve Francii, vyznačujících se zvlášť vhodnou půdou a polohou, je oproti rentě z jiné, neméně úrodné a neméně dobře obdělávané půdy v okolí neúměrně vysoký, zatímco mzda za práci a zisky z kapitálu, jež umožnily dodání takového zboží na trh, se liší od mezd a zisků v okolí jen zřídka.

Takové zvýšení tržní ceny bývá zřejmě následkem přirozených příčin, jež nikdy nedovolí, aby účinná poptávka byla plně uspokojena, a jež tedy mohou působit trvale.

Monopol, poskytnutý ať již jednotlivci nebo obchodní společnosti, má stejný výsledek jako obchodní nebo výrobní tajemství. Monopolisté udržují trvalý nedostatek zboží na trhu tím, že nikdy plně nekryjí účinnou poptávku, a prodávají tak své zboží o mnoho dráže, než je jeho přirozená cena. Tak zvyšují své příjmy, ať ze mzdy nebo ze zisku, podstatně nad jejich přirozenou úroveň.

Monopolní cena je za všech okolností nejvyšší cena, jakou je možno obdržet. Přirozená cena, neboli cena volné konkurence, je naopak nejnižší cena, jakou lze přijmout, ne sice v každém jednotlivém případě, ale vždycky po jistou delší dobu. Monopolní cena je v každém jednotlivém případě nejvyšší cena, kterou je možno z kupujících vymačkat nebo kterou budou, jak se dá předpokládat, ochotni zaplatit. Cena volné konkurence je nejnižší cena, kterou si prodávající, chtějí-li ještě dále obchodovat, mohou dovolit přijmout.

Týž cíl sledují, byť v menším rozsahu, výsadní práva společností, předpisy o učednících a všechny zákony omezující v jednotlivých oborech konkurenci na menší okruh lidí, než jaký by se jí jinak zúčastnil. Jsou to jakési rozšířené monopoly a často mohou po celé věky v celých oborech udržovat tržní cenu určitého zboží nad jeho cenou přirozenou, a rovněž mzdy za vykonanou práci i zisky z vynaloženého kapitálu zachovávat o něco výše, než je jejich přirozená míra.

Takové zvýšení tržní ceny může trvat tak dlouho jako vládní předpisy, o něž se opírá.

Tržní cena toho kterého zboží může sice zůstat dlouho nad úrovní ceny přirozené, zřídka však může zůstat dlouho pod ní. Kdyby se kterákoli část tržní ceny platila pod přirozenou mírou, pocítili by lidé, jejichž zájmy by tak byly postiženy, ihned ztrátu; ihned by vyřadili z výroby toho zboží bud tolik půdy, nebo práce, nebo kapitálu, že by množství dodávané na trh brzy jen tak tak stačilo krýt účinnou poptávku. A tak by jeho tržní cena brzy stoupla na výši ceny přirozené. Tak alespoň by to vypadalo tam, kde by byla naprostá svoboda.

Tytéž předpisy o učednících a zákony o společenstvech sice umožňují, aby se mzda určitého dělníka značně výšila nad přirozenou míru, když se výroba úspěšně rozvíjí, někdy ho však nutí spokojovat se se mzdou značně nižší, když výroba upadá. V jednom případě z jeho zaměstnání vylučují mnoho lidí, v druhém vylučují z mnoha zaměstnání jeho. Taková nařízení však nepůsobí ani zdaleka tak trvale na pokles dělníkovy mzdy pod její přirozenou úroveň jako na její zvyšování. V prvním případě mohou působit po mnoho staletí, kdežto v druhém nejdéle po dobu života některých dělníků, kteří se svému povolání vyučili v době jeho rozkvětu. Když vymřou, přizpůsobí se počet těch, kteří se řemeslu vyučí později, přirozeně účinné poptávce. Státní správa, která by dokázala stlačovat v určitém oboru po několik generací bud mzdy za práci, nebo zisky z kapitálu pod jejich přirozenou úroveň, musela by být stejně krutá jako státní správa Hindustánu nebo starověkého Egypta, kde byl každý člověk vázán náboženským zákonem, aby v povolání následoval svého otce, a jestliže je změnil za jiné, bylo to považováno za nejhroznější svatokrádež.

To snad je všechno, co bylo zatím nutno uvést o občasných nebo trvalých odchylkách tržní ceny zboží od ceny přirozené.

Přirozená cena se sama mění s přirozenou mírou každé své složky, mzdy, zisku a renty Tato míra se mění v každé společnosti podle jejího stavu, podle toho, zda je to společnost bohatá nebo chudá, zda se rozvíjí, zda stagnuje nebo upadá. V příštích čtyřech kapitolách se pokusím vysvětlit co nejúplněji a co nejpřesněji příčiny těchto různých odchylek.

Nejprve se pokusím vyložit, které okolnosti přirozeně určují výši mzdy a jak na tyto okolnosti působí bohatství nebo chudoba společnosti, její rozvoj, stagnace nebo úpadek.

Za druhé se pokusím ukázat, které okolnosti přirozeně určují výši zisku a jak na tyto okolnosti podobně působí různý stav společnosti.

Přestože peněžní mzda a zisk jsou při různém způsobu vynaložení práce a kapitálu velmi rozdílné, přece jen se zdá, že při každém jednotlivém vynaložení kapitálu je u všech různých druhů práce mezi peněžní mzdou a peněžním ziskem obyčejně určitý poměr. Tento poměr, jak bude ukázáno později, závisí jednak na povaze různých způsobů vynaložení práce a kapitálu a jednak na různých zákonech a na politice společnosti, v níž se to děje. Třebaže je tento poměr v mnohém směru závislý na zákonech a na politice, chudoba nebo bohatství oné společnosti, její vzestup, stagnace nebo úpadek na něj působí podle všeho málo a za všech okolností zůstává stejný nebo alespoň téměř stejný. Za třetí se pokusím vysvětlit všechny různé okolnosti, které řídí tento poměr.

Za čtvrté se konečně pokusím ukázat, co všechno působí na pozemkovou rentu a na zvyšování nebo snižování skutečné ceny všech různých věcí, jež půda poskytuje.

O mzdě za práci

Produkt práce je přirozenou odměnou za práci, neboli mzdou.

Za původního stavu společnosti, ještě než si lidé začnou přivlastňovat půdu a hromadit kapitál, náleží celý produkt práce pracovníkovi. Ten nemá nad sebou ani majitele půdy, ani pána či zaměstnavatele, s nímž by se musel dělit.

Kdyby se byl tento stav udržel při tom vzestupu produktivní síly práce, k němuž vede dělba práce, byla by se mzda zvyšovala. Všechny věci by se byly postupem času zlevnily. K jejich vyrobení by bylo stačilo menší množství práce, a poněvadž různé druhy zboží vyrobené stejným množstvím práce by se byly za tohoto stavu věcí přirozeně navzájem směňovaly, bylo by je bývalo možno koupit za produkt menšího množství práce.

Přestože by se byly ve skutečnosti všechny věci zlevnily, mnoho věcí by se bylo mohlo zdánlivě zdražit, neboli směňovat za větší množství jiného zboží. Tak například dejme tomu, že by se byla produktivní síla práce ve většině oborů rozvinula na desetinásobek, že by tedy člověk za jeden den vyrobil desetkrát tolik co dříve; v některém oboru by se však byla zvýšila toliko dvojnásobně, to znamená, že by člověk za jeden den vyrobil jen dvakrát tolik co dříve. Při směně produktu jednodenní práce ve většině oborů za produkt jednodenní práce v onom určitém odvětví koupil by se za desetinásobek původního množství pouze dvojnásobek původního množství výrobků. Zdánlivě by pak kterékoli množství, například jedna libra takového výjimečného zboží, bylo pětkrát dražší než předtím. Ve skutečnosti by však bylo dvakrát lacinější. Třebaže by k jeho zakoupení bylo nutné pětinásobné množství jiného zboží, k jeho nákupu nebo výrobě by stačila práce jen poloviční. Jeho získání by tedy bylo dvakrát snazší než předtím.

Avšak když si lidé začali přivlastňovat půdu a hromadit kapitál, nemohl tento původní stav, kdy pracovníkovi připadl celý produkt jeho práce, déle trvat. Skončil tedy mnohem dříve, než došlo k značnému rozvoji produktivní síly práce, a nemělo by smyslu dále zkoumat, jak mohl působit na odměnu za práci, neboli mzdu.

Jakmile se půda stane soukromým vlastnictvím, vyžaduje její majitel podíl téměř na všem, co na ní pracovník může vypěstovat nebo sklidit. Z produktu práce, jež se vynaloží na obdělávání půdy, strhne si tedy první část jeho renta.

Málokdy se stává, že by si člověk, který obdělává půdu, musel sám zajišťovat životní prostředky, než sklidí úrodu. Živobytí se mu zpravidla dostává z kapitálu jeho pána, pachtýře, který ho zaměstnává a který by ho nikdy nezaměstnával, kdyby neměl mít podíl na produktu jeho práce, tj. kdyby se mu jeho kapitál nevrátil se ziskem. Tento zisk strhává z produktu práce, jež se vynakládá na obdělávání půdy, druhou část.

Podobná srážka ve prospěch zisku postihuje produkt téměř všech ostatních druhů práce. U všech druhů dovednosti a řemesel většina dělníků potřebuje, aby jim zaměstnavatel opatřil pro práci materiál a aby jim poskytoval mzdu a živobytí, než bude dokončena. Zaměstnavatel pak má podíl na produktu jejich práce, to znamená na hodnotě, kterou tato práce přidává materiálu, na nějž byla vynaložena. A tento podíl tvoří jeho zisk.

Někdy se ovšem stává, že jeden samostatný pracovník má dost kapitálu, aby si mohl koupit materiál pro práci i aby měl z čeho žít, než bude práce hotova. Je jak vlastníkem, tak dělníkem. Veškerý produkt jeho práce, tj. celá hodnota, kterou tato práce přidává materiálu, na nějž byla vynaložena, náleží jemu. Ve výrobku je obsaženo to, co bývá obyčejně dvojím důchodem, patřícím dvěma různým osobám, zisk z kapitálu a mzda za práci.

Ale takové případy nejsou příliš časté a po celé Evropě připadá na jednoho samostatného pracovníka dvacet dělníků, kteří pracují pro zaměstnavatele. A mzdou se vždy rozumí to, co mzdou také zpravidla bývá, když totiž pracovník a vlastník kapitálu, jeho zaměstnavatel, jsou dvě různé osoby.

Jaká je běžná mzda, to záleží všude na smlouvě obyčejně uzavírané mezi těmito dvěma stranami, jejichž zájmy nemají pranic společného. Dělníci chtějí dostat co nejvíce, zaměstnavatelé chtějí dát co nejméně. Dělníci se rádi spolčují, aby si vymohli vyšší mzdy, zaměstnavatelé proto, aby mzdy snížili.

Již předem lze ovšem snadno říci, která z oněch dvou stran má nutně za všech normálních okolností v tomto sporu výhodu a donutí druhou k tomu, aby přijala její podmínky. Poněvadž pánů je méně, mohou se spolčovat mnohem snadněji; mimo to zákon jejich spolčování podporuje, nebo je alespoň nezakazuje, kdežto dělníkům spolčování zakazuje. Proti spolčování, jehož cílem je snížit cenu práce, parlamentní zákony nemáme, proti spolčování, jež má dopomoci k jejímu zvýšení, jich máme mnoho.5 Ve všech takových sporech mohou páni vytrvat mnohem déle. Majitel půdy, pachtýř, majitel manufaktury nebo obchodník by si mohli obyčejně žít ještě jeden či dva roky z kapitálu, jehož nabyli, i kdyby nezaměstnávali ani jednoho dělníka. Mnoho dělníků by nemohlo vydržet bez zaměstnání ani týden, jen málo by jich vydrželo měsíc, a celý rok asi sotva který z nich. Dělník je snad pro svého pána koneckonců právě tak nezbytný jako jeho zaměstnavatel pro něho, ale tato nezbytnost není tak bezprostřední.

O spolčování zaměstnavatelů je prý slyšet málokdy, zato však často o spolčování dělnictva. Vykládá-li si to však někdo tak, že se zaměstnavatelé spolčují skutečně zřídkakdy, zná pramálo svět a stejně málo i věc, o které mluví. Zaměstnavatelé jsou vždycky všude v jakémsi tichém, ale trvalém soudržném společenství, které dbá na to, aby se mzdy nezvýšily nad dosavadní hladinu. Porušení tohoto společenství vidí všude velmi neradi a ostatní zaměstnavatelé je mají tomu, kdo se ho dopustí, za zlé. Pravda, o tomto společenství slyšíme jen málokdy, protože je to věc obvyklá a lze říci přirozená, o jaké se nikdy nemluví. Zaměstnavatelé někdy také vstupují do zvláštních společenství i proto, aby mzdu stlačili ještě pod tuto hladinu. Taková sdružení jednají vždycky až do okamžiku zásahu v největší tichosti a tajnosti, a když dělníci bez odporu ustoupí, jak se to někdy stává, třebaže v sobě cítí odpor, jiní lidé se to vůbec nedovědí. Takovým sdružením se však často staví na odpor podobná obranná sdružení dělníků, která se někdy ustaví sama od sebe, aniž byla vyvolána v život jednáním zaměstnavatelů, a jejichž cílem je domoci se zvýšení ceny práce. Záminkou jsou tu zpravidla buď vysoké ceny potravin, nebo veliké zisky, jež mají zaměstnavatelé. Ale ať již jsou jejich sdružení útočná nebo obranná, slyšíme o nich stále více než dost. Aby se domohla co nejrychlejšího rozhodnutí, tropí vždycky halasný povyk a leckdy sahají ke krajně pobuřujícím násilnostem. Dělníci jsou zoufalí a jednají z nerozumu a nerozvážnosti zoufalců, kteří musí bud hladovět, anebo vyděsit své zaměstnavatele tak, aby neprodleně přistoupili na jejich požadavky Zaměstnavatelé dělají v takových případech stejný povyk zase z druhé strany a nikdy neopominou volat hlasitě na pomoc úřady a žádat přísné potrestání v duchu platných zákonů o spolčování námezdních pracovníků, dělníků a tovaryšů, které jsou tak nesmírně kruté. Proto tedy dělníkům vyplynou z násilných činů těchto bouřlivých sdružení velmi zřídka nějaké výhody. Zakročování úřadů, větší pevnost zaměstnavatelů, jakož i to, že většina dělníků se musí nutně podrobit, aby měli být z čeho živi, zpravidla způsobí, že taková nesoudržná sdružení nedosáhnou ničeho, leda nanejvýš toho, že jejich vůdcové jsou potrestáni nebo zničeni.

Ale třebaže ve sporech s dělnictvem jsou zaměstnavatelé vždycky ve výhodě, přece jen je určitá hranice, pod niž se běžná mzda nedá na delší dobu snížit, i když jde o práce nejpodřadnější.

Člověk musí vždycky žít ze své práce a jeho mzda musí přinejmenším stačit na jeho obživu. Ve většině případů musí být mzda o něco vyšší, jinak by nebylo možné, aby si založil rodinu, a vrstva takových dělníků by během jedné generace vymřela. Z toho asi Cantillon usuzuje, že obyčejní dělníci nejnižších vrstev musí si všude vydělat alespoň dvojnásobek toho, co sami potřebují pro svou obživu, má-li každý z nich vychovat průměrně dvě děti; přihlíží přitom k tomu, že žena, která se musí starat o děti, nemůže podle něho pracovat víc, než dostačuje k její vlastní obživě. Polovina narozených dětí umírá však podle odhadu dříve, než dospěje. Podle toho tedy musí nejchudší dělník hledět vychovat přinejmenším čtyři děti, aby alespoň dvě z nich měly vyhlídku, že se dožijí dospělého věku. Vydržování čtyř dětí činí, jak se počítá, téměř tolik jako vydržování dospělého muže. Práce statného otroka, dodává týž autor, odhaduje se na dvojnásobek hodnoty jeho obživy, a domnívá se, že práce i toho nejpodřadnějšího dělníka nemůže mít o nic menší hodnotu než práce statného otroka. Je tedy zřejmé, že muž a žena, mají-li vychovat rodinu, musí být schopni vydělat společně svou prací, a to i prací nejnižšího druhu, o něco více, než co sami spotřebují na své živobytí. Nebudu se však pokoušet rozhodnout, o kolik to přesně má být, zda o tolik, jak jsem tu uvedl, nebo nějak jinak.

Jsou však jisté okolnosti, které někdy dělníkům poskytují určitou výhodu a dopomáhají jim k značnému zvýšení mezd nad tuto míru, která je zřejmě nejnižší mírou, při níž může ještě člověk být člověkem.

Když v některé zemi poptávka po těch, kteří žijí ze mzdy, po dělnících, tovaryších a námezdních pracovnících všeho druhu, neustále stoupá, když každým rokem je práce pro více lidí, než kolik jich bylo zaměstnáno v roce předchozím, tu se dělníci nemusí sdružovat, aby si vydobyli vyšší mzdu. Nedostatek pracovníků způsobuje mezi zaměstnavateli konkurenci; ti se snaží získat dělníky, navzájem se předstihují v nabízení vyšších mezd a tak rozrušují ze své vlastní vůle ono přirozené společenství zaměstnavatelů proti zvyšování mezd.

Je jasné, že poptávka po těch, kdo jsou živi ze mzdy, může vzrůstat jen úměrně zdrojům, jež jsou určeny pro vyplácení mezd. Tyto zdroje jsou dvojího druhu: jednak je to ona část důchodu, která zaměstnavatelům zbývá po úhradě výloh na vydržování dělníků, jednak ona část kapitálu, kterou podnikatelé nezbytně potřebují pro své podnikání.

Má-li majitel půdy, majitel renty nebo majitel peněz větší důchod, než jaký je podle jeho soudu nezbytný k vydržování jeho rodiny, vynaloží bud celý přebytek, nebo jeho část tak, že si najme jednoho nebo několik sloužících.

Má-li některý samostatný pracovník, jako například tkadlec nebo švec, více kapitálu, než kolik ho potřebuje k nákupu materiálu pro svou práci a ke své obživě po tu dobu, než své zboží prodá, zaměstná z přebytku samozřejmě jednoho nebo více tovaryšů, aby mu jejich práce přinesla zisk. Jestliže se tento přebytek zvýší, zvýší tento člověk přirozeně i počet svých tovaryšů.

Poptávka po těch, kdo jsou živi ze mzdy, zvyšuje se tedy nezbytně se vzrůstem důchodu a kapitálu každé země a bez něho se prostě ani zvyšovat nemůže. Vzrůst důchodu a kapitálu představuje vzrůst národního bohatství. Poptávka po těch, kdo jsou živi ze mzdy, zvyšuje se tedy přirozeně se vzrůstem národního bohatství a bez něho se prostě ani zvyšovat nemůže.

Zvyšování mezd není důsledkem velikosti národního bohatství v té které době, nýbrž jeho neustálého růstu. Podle toho nejsou tedy nejvyšší mzdy v zemích nejbohatších, nýbrž v zemích nejvíce vzkvétajících, v těch, které bohatnou nejrychleji. Anglie je v současné době jistě mnohem bohatší zemí než kterákoli část Severní Ameriky. Mzdy jsou však v Severní Americe mnohem vyšší než kdekoli v Anglii. V newyorské provincii vydělají i obyčejní dělníci za den 3 šilinky 6 pencí tamější měny, což se rovná 2 šilinkům šterlinkové měny; lodní tesaři 10 šilinků 6 pencí a k tomu pintu rumu v hodnotě šesti pencí, což se úhrnem rovná našim 4 šilinkům 6 pencím; krejčovští tovaryši 5 šilinků, což se rovná asi 2 šilinkům 10 pencím šterlinkové měny. Všechny tyto ceny jsou vyšší než londýnské. A v ostatních koloniích jsou prý mzdy stejně vysoké jako v New Yorku. Ceny potravin jsou v Severní Americe všude mnohem nižší než v Anglii. Co je to drahota, tam nikdy nepoznali. I v nejhorších dobách měli vždycky všeho dost alespoň pro sebe, i když ne vždycky také pro vývoz. Jestliže je tam peněžní cena práce vyšší než kdekoli v mateřské zemi, její skutečná cena, souhrn nutných životních prostředků i věcí zpříjemňujících život, jež za ni může dělník získat, musí pak být mnohem vyšší.

I když tedy není Severní Amerika ještě tak bohatá jako Anglie vzkvétá mnohem více a spěje mnohem rychleji k stále většímu obohacování. Nejprůkaznější známkou rozkvětu té které země je vzrůst jejího obyvatelstva. Ve Velké Británii a ve většině ostatních evropských zemí se počet obyvatelstva zdvojnásobí nejdříve tak za pět set let. V britských koloniích v Severní Americe se zdvojnásobuje, jak bylo zjištěno, za dvacet nebo pětadvacet let. I v současné době je tento vzrůst způsobován především velkým rozmnožováním lidí, nikoli snad neustálým přílivem přistěhovalců. Lidé, kteří dosáhnou vysokého věku, dožijí se tam prý často i padesáti, sta a někdy ještě více potomků. Práce je tam odměňována tak dobře, že velký počet dětí není rodině břemenem, nýbrž zdrojem bohatství a prospěchu. Práce každého dítěte do té doby, než odejde z otcovského domu, přináší rodičům, jak se odhaduje, sto liber čistého zisku. Mladou vdovu se čtyřmi nebo pěti dětmi, která by v Evropě v středních a nižších vrstvách měla chatrné vyhlídky na druhý sňatek, obletují tam přímo jako nějaké jmění. Největší pobídkou k ženění a vdávání je hodnota dětí. Nemůžeme se tedy divit, že se v Americe lidé žení a vdávají obyčejně ještě velmi mladí. A přes velký vzrůst počtu obyvatel, způsobený takovými mladými manželstvími, naříkají si v Severní Americe neustále na nedostatek pracovníků. Poptávka po dělnících a zdroje určené k jejich vydržování vzrůstají tam podle všeho rychleji než počet lidí, které je možno zaměstnat jako dělníky.

I kdyby bohatství některé země bylo značně veliké, nesmíme očekávat, že tam mzdy budou nějak příliš vysoké, kdyby se delší dobu vůbec nerozvíjelo. Zdroje určené pro placení mezd, pro státní pokladnu a pro kapitál obyvatel mohou být sice velmi rozsáhlé, avšak jestliže se po několik staletí nemění nebo téměř nemění, může počet dělníků zaměstnaných ten nebo onen rok snadno stačit, ne-li více než stačit, i pro rok příští. Málokdy by tam mohlo dojít k nedostatku pracovníků a k tomu, aby se zaměstnavatelé museli snažit dělníky si navzájem přeplácet. Dělníci by se pak zase rozmnožili nad počet, který je možno zaměstnat. Nastala by trvalá nouze o zaměstnání, a aby nějaké dostali, byli by dělníci nuceni svou práci navzájem podbízet. Kdyby v takové zemi mzdy překročily výši, která je nezbytně nutná k tomu, aby dělník uživil sebe a svou rodinu, konkurence mezi dělníky a zájmy zaměstnavatelů snížily by se brzy na tu nejnižší úroveň, po níž by už člověk přestal být člověkem. Čína je už dlouho jednou z nejbohatších zemí na světě, tj. jednou z nejúrodnějších, nejlépe obdělávaných, nejpracovitějších a nejlidnatějších zemí. Avšak zdá se, že již dlouho stojí na jednom místě. Marco Polo, který ji navštívil před více než pěti sty lety, popisuje její zemědělství, pracovitost jejích obyvatel a velkou lidnatost téměř stejně, jako je popisují cestovatelé současní. Onoho plného rozvinutí bohatství, jaké jen jí povoluje povaha jejích zákonů a zřízení, dosáhla tato země možná už dlouho před jeho dobou. Zprávy všech cestovatelů se sice v mnohém směru nesrovnávají, shodují se však v tom, že mzdy jsou nízké a dělník že uživí rodinu jen velmi těžko. Jestliže okopává celý den půdu a vydělá si tolik, aby si mohl večer koupit trochu rýže, je spokojen. Postavení řemeslníků je, je-li to vůbec možné, ještě horší. Místo aby jako v Evropě nečinně čekali ve svých dílnách, až za nimi přijdou zákazníci, pobíhají stále se svými nástroji po ulicích, nabízejí své služby a o práci jako by žebrali. Chudoba nižších vrstev v Číně daleko přesahuje bídu i těch nejubožejších národů evropských. Všeobecně se říká, že v okolí Kantonu mnoho set, ba mnoho tisíc rodin nemá obydlí na zemi, nýbrž žije trvale v malých rybářských člunech na řekách a kanálech. A živobytí, které tam nacházejí, je tak ubohé, že s dychtivostí loví i ty nejodpornější odpadky, které se vyhazují z palub evropských lodí. Každá mršina, jako třeba zdechlý pes nebo kočka, již zpola v rozkladu a páchnoucí, je jim tak vítána jako lidem v jiných zemích ta nejzdravější potrava. K uzavírání sňatků nejsou lidé v Číně podněcováni vyhlídkou, že se jim děti budou vyplácet, nýbrž tím, že je budou moci svobodně zabít. V každém velkém městě odloží se jich každou noc několik na ulici nebo se utopí jako štěňata. Provozování této příšerné činnosti je prý dokonce uznaným povoláním, kterým se někteří lidé živí.

Čína snad sice ve svém vývoji ustrnula, avšak nezdá se, že by upadala. Nikde tam nedochází k tomu, že by obyvatelstvo opouštělo města. Půdu, kterou již jednou začali obdělávat, nenechají nikde ležet ladem. Proto se musí každý rok vykonat stejné nebo téměř stejné množství práce, a zdroje určené k placení mezd se tedy nesmějí citelně zmenšit. Nejnižší vrstva dělníků se proto musí i při tom hubeném živobytí nějak protlouci, aby se udržel jejich normální počet.

Jinak by tomu však bylo v zemi, kde by se zdroje určené k vydržování dělníků citelně zmenšovaly. Každým rokem by tam ve všech oborech poptávka po dělnících klesala. Mnozí příslušníci vyšších vrstev, kteří by nemohli najít zaměstnání ve svém vlastním oboru, uchytili by se rádi i v povolání nejnižším. A protože by nejnižší vrstva měla nadbytek dělníků nejen svých vlastních, ale i těch, kteří by do ní přetékali ze všech ostatních vrstev, byla by konkurence při hledání zaměstnání tak velká, až by mzdy klesly tak, že by dělníci jen prabídně živořili. Mnozí by ani za těchto těžkých podmínek zaměstnání nemohli najít, a tak by hladověli nebo by byli doháněni k žebrotě nebo i k páchání nejhorších mrzkostí. V oné vrstvě by se ihned rozmohla bída, hlad a úmrtnost a odtud by se pak šířila i do všech vrstev vyšších, až by se počet obyvatel snížil natolik, kolik by se jich dalo snadno uživit z důchodu a z kapitálu, které v zemi zůstaly a které přetrvaly onu tyranii nebo pohromu, jež všechno ostatní zničila. Takový je asi dnešní stav věcí v Bengálsku a v některých jiných anglických osadách ve Východní Indii. Jestliže v úrodné zemi, jež byla předtím značně vylidněna, a kde by tedy nemělo být těžké se uživit, umírá do roka hladem tři sta nebo čtyři sta tisíc lidí, můžeme si být jisti, že tam zdroje určené k vydržování pracující chudiny rychle vysychají. Rozdíl mezi duchem britské ústavy, která chrání a ovládá Severní Ameriku, a duchem obchodní společnosti, která utiskuje a tyranizuje Východní Indii, nelze na ničem tak jasně znázornit jako na různém stavu obou těchto zemí.

Štědrá odměna za práci je tedy jak nutným následkem rozvoje národního bohatství, tak i jeho přirozeným příznakem.

Nuzné živobytí pracujících chuďasů je zase přirozeným příznakem toho, že společnost stagnuje, a jejich hladovění důkazem toho, že rychle upadá.

Ve Velké Británii činí dnes mzdy zřejmě více, než aby dělník prostě mohl uživit rodinu. Abychom se o tom přesvědčili, nemusíme se ani pouštět do nudných a pochybných výpočtů, jaká nejnižší suma k tomu ještě postačí. O tom, že mzdy nejsou u nás nikde určovány onou nejnižší mírou, při které člověk může ještě lidsky žít, je mnoho jasných důkazů.

Předně: téměř v každém kraji Velké Británie je jistý rozdíl, a to i u nejnižších druhů práce, mezi mzdou letní a zimní. Letní mzdy jsou vždycky nejvyšší. Avšak pro mimořádné výdaje na palivo přijde živení rodiny nejdráže v zimě. Protože jsou mzdy tedy nejvyšší v době, kdy výdaje jsou nejnižší, neřídí se zřejmě sumou nutnou pro tyto výdaje, nýbrž množstvím a předpokládanou hodnotou práce. Může se tedy vlastně říci, že by si měl dělník ušetřit část své letní mzdy na hrazení zimních výdajů a že za celý rok nepřesahuje jeho mzda výdaje nutné k tomu, aby uživil rodinu po celý rok. Tak bychom ovšem nejednali ani s otrokem, ani s člověkem, který by byl na nás co do živobytí naprosto závislý ze dne na den. To, co bychom mu dávali denně na živobytí, bylo by úměrné jeho denním potřebám.

Za druhé: mzdy nekolísají ve Velké Británii podle cen potravin. Ty se všude mění z roku na rok, často i z měsíce na měsíc. Ale peněžní cena práce zůstává mnohde stále stejná někdy i po celé půlstoletí. Mohou-li tam tedy pracující chuďasi uživit své rodiny v letech drahoty a nedostatku, musí v dobách průměrné hojnosti vystačit už slušně a v dobách mimořádné láce musí žít v nadbytku. Vysoké ceny potravin v posledním desetiletí byly jenom na málo místech v našem království doprovázeny přiměřeným zvýšením peněžní ceny práce. Někde k němu ovšem došlo; ale spíše v důsledku stoupající poptávky po pracovních silách než v důsledku zvýšení cen potravin.

Za třetí: jako ceny potravin kolísají z roku na rok více než mzdy, tak se zase od kraje ke kraji mzdy mění více než ceny potravin. Ceny chleba nebo masa jsou na velké části území Spojeného království zpravidla stejné nebo téměř stejné. Tyto věci a většina ostatních, jež se prodávají v drobném - a pracující chudina nakupuje všechno zboží v drobném - jsou ve velkých městech zpravidla stejně drahé jako v odlehlých končinách země nebo jsou ve městech dokonce ještě lacinější; proč je tomu tak, budu mít příležitost vysvětlit později. Mzdy jsou však ve velkém městě nebo v jeho okolí často o pětinu až o čtvrtinu, o dvacet až o pětadvacet procent vyšší než o několik mil dále. V Londýně a v jeho okolí se může za průměrnou denní mzdu považovat 18 pencí. Ve vzdálenosti několika mil odtud klesne tato mzda na 14 až 15 pencí. V Edinburghu a jeho okolí činí průměrná denní mzda 10 pencí. Ve vzdálenosti několika mil klesne na 8 pencí, běžnou to cenu hrubé práce na většině území Skotské nížiny, kde kolísá mnohem méně než v Anglii. Takový rozdíl v cenách, i když snad ani vždy nedostačuje k převezení člověka z jedné obce do druhé, vedl by nutně k takovému rozmachu převážení i toho nejobjemnějšího zboží nejen z obce do obce, ale i z jednoho konce království, ba skoro až z jednoho konce světa na druhý, že by se ceny brzy téměř vyrovnaly. Přes to všechno, co se říká o lehkomyslnosti a nestálosti lidské povahy, zkušenost snad přece jen jasně ukazuje, že člověk je náklad ze všech nákladů pro dopravu nejtěžší. Jestliže tedy pracující chudina uživí své rodiny v těch krajích našeho království, kde je cena práce nejnižší, pak tam, kde je tato cena nejvyšší, musí žít v nadbytku.

Za čtvrté: změny v ceně práce nejen neodpovídají ani v témž místě ani v téže době změnám v ceně potravin, nýbrž jsou často úplně opačné.

Obilí, potrava prostých lidí, je ve Skotsku dražší než v Anglii, odkud ho Skotsko dostává téměř každý rok značně veliké dodávky. Ale anglické obilí se musí ve Skotsku, v zemi, kam se dováží, prodávat dráže než v Anglii, v zemi, odkud pochází. A při stejné jakosti se nemůže ve Skotsku prodávat dráže než obilí skotské, jež s ním přichází soutěžit na týž trh. Jakost zrna závisí především na množství mouky, které lze z něho ve mlýně získat, a po této stránce je anglické obilí mnohem lepší než skotské; a proto, i když je zdánlivě, tj. přihlíží-li se k jeho objemu, dražší, je ve skutečnosti, vzhledem ke své jakosti, ba i k tomu, kolik váží, zpravidla lacinější. Cena práce je zase v Anglii vyšší než ve Skotsku. Jestliže tedy pracující chuďasi stačí v této části Spojeného království uživit své rodiny, v oné jeho části musí žít v hojnosti. Nejpodstatnější a nejlepší složkou potravy prostých skotských lidí je ovesná mouka; ale jinak je jejich strava zpravidla mnohem horší než strava jejich bližních stejného postavení v Anglii. Tento rozdíl ve stravování není však příčinou, nýbrž následkem rozdílu ve mzdách, třebaže jej často lidé z jakéhosi podivného nepochopení prohlašovali za jeho příčinu. Neboť někdo není bohatý snad proto, že má kočár, a jeho soused není chudý proto, že chodí pěšky, nýbrž ten první má kočár proto, že je bohatý, a druhý chodí pěšky proto, že je chudý.

V minulém století, počítáme-li všechna jeho léta jako celek, bylo obilí v obou částech Spojeného království dražší než v tomto století.6 To je skutečnost, o níž již nelze vážně pochybovat; a pro Skotsko to lze dokázat snad ještě přesvědčivěji než pro Anglii. Ve Skotsku vydávají o tom veřejné svědectví takzvané „fiary“, tj. každoroční úřední stanovení cen všech jednotlivých druhů obilí ve všech hrabstvích Skotska podle skutečného stavu trhu. Kdyby snad takový přímý důkaz potřeboval ještě nějaké dodatečné svědectví, tu bych poznamenal, že podobně tomu bylo i ve Francii a pravděpodobně i ve většině ostatních částí Evropy. Pro Francii jsou o tom důkazy naprosto jasné. Ale i když je jisté, že v obou částech Spojeného království bylo v minulém století obilí proti dnešku poněkud dražší, je také neméně jisté, že práce byla tehdy mnohem lacinější. Jestliže tedy pracující chudina mohla uživit své rodiny tehdy, musí se jí nyní žít mnohem snáze. V minulém století činila na většině skotského území denní mzda obyčejného dělníka 6 pencí v létě a 5 pencí v zimě. V některých krajích Skotské vysočiny a Hebrid platí se stále ještě 3 šilinky týdně, tj. mzda téměř stejná. Na většině území ve Skotské nížině činí nyní denní mzda za obyčejnou práci 8 pencí; kolem Edinburghu, v hrabstvích, která hraničí s Anglií - pravděpodobně právě vlivem tohoto sousedství - a na několika jiných místech, kde v poslední době značně stoupla poptávka po práci, kolem Glasgowa, Carronu, v hrabství Ayrském a jinde, činí 10 pencí a někdy až šilink. Rozvoj zemědělství, řemesel, manufaktur a obchodu začal v Anglii mnohem dříve než ve Skotsku. S tímto rozvojem musela nutně vzrůst poptávka po práci, a následkem toho i cena práce. Proto tedy byly mzdy v minulém i v tomto století v Anglii vyšší než ve Skotsku. Od té doby ovšem vskutku podstatně stouply, i když vzhledem k oněm větším rozdílům mezi jednotlivými kraji je těžko přesně zjistit o kolik. Roku 1614 byl denní žold pěšího vojáka stejný jako dnes, totiž 8 pencí. Z počátku býval tento žold přirozeně určován podle obvyklé mzdy obyčejných dělníků, tj. oné vrstvy, z níž se pěší vojáci zpravidla rekrutují. Nejvyšší sudí Hales, který psal v době Karla II., odhaduje nutné výdaje dělnické rodiny skládající se z šesti osob, otce, matky, dvou dětí již schopných nějaké práce a dvou dětí práce neschopných, na 10 šilinků týdně, tj. 26 liber šterlinků ročně. Nemůže-li si to tato rodina vydělat prací, musí to podle jeho názoru doplnit bud žebrotou nebo kradením. Zabýval se touto otázkou zřejmě velmi důkladně.7 Roku 1688 odhadl Gregory King, jehož zběhlost v politické aritmetice dr. Davenant tolik vynáší, že běžný příjem dělníků a čeledi žijící mimo dům zaměstnavatele činí na rodinu čítající průměrně tři a půl osoby 15 liber šterlinků ročně. I když je jeho výpočet zdánlivě jiný, odpovídá v podstatě celkem výpočtu sudího Halese. Oba mají za to, že u takových rodin činí týdenní výdaje asi 20 pencí na osobu. Na většině území našeho království stoupl od té doby podstatně jak peněžní příjem, tak i vydání, někde více, jinde méně, sotva však někde tolik, jak to v poslední době veřejnosti líčily některé přehnané zprávy o dnešních mzdách. Je nutno poznamenat, že cena práce se nedá všude zjistit naprosto přesně, poněvadž se v jednom místě a za týž druh práce často vyplácejí různé mzdy, a to nejen podle stupně zručnosti dělníka, ale i podle toho, jak je zaměstnavatel přející nebo lakotný. Tam, kde výše mezd není řízena zákonem, můžeme si troufat tvrdit jen to, které mzdy jsou nejobvyklejší. A zkušenost nám snad dokazuje, že upravit správně mzdy zákon nedokáže, i když o to nejednou usiloval.

Skutečná odměna za práci, ono skutečné množství nutných životních prostředků a věcí usnadňujících život, jež si za ni dělník může opatřit, stoupla v tomto století snad ještě více než její cena peněžní. Nejenže poněkud zlevnilo obilí, ale značně se snížila i cena mnoha jiných věcí, které skýtají pracující chudině chutnou, zdravou a pestrou potravu. Tak například brambory nestojí dnes ve velké části království ani polovinu toho, co stávaly před třiceti nebo čtyřiceti lety. Totéž lze říci o vodnici, mrkvi a zelí, které se dříve pěstovaly jedině na půdě zkypřené rýčem a které se nyní pěstují už běžně na půdě zorané pluhem. Zlevnily rovněž všechny možné plodiny zahradní. Většina jablek a dokonce i cibule spotřebovaných ve Velké Británii se v minulém století dovážela z Flander. Veliký rozvoj výroby hrubších lněných i vlněných látek skýtá dělníkům lacinější a lepší oblečení; a pokrok ve zpracovávání běžných kovů skýtá jim lacinější a lepší pracovní nástroje a rovněž mnoho vhodných a prospěšných věcí do domácnosti. Mýdlo, sůl, svíčky, kůže a kvašené nápoje ovšem značně zdražily, hlavně proto, že na ně byly uvaleny vysoké daně. Ale takových věcí, bez nichž se pracující chudina neobejde, je mezi těmito věcmi tak málo, že stoupnutí jejich ceny nevyváží snížení cen tolika jiných věcí. Obecné nářky nad tím, že se přepych šíří i do těch nejnižších vrstev a že se pracující chudina nechce už spokojit se stejnou potravou, oblečením a bydlením, jaké jí stačily dříve, nás snad přesvědčí, že se zvýšila nejen peněžní cena práce, ale i reálné mzdy.

Máme se dívat na toto zlepšení poměru nižších vrstev jako na zisk pro společnost nebo jako na věc pro společnost nežádoucí? Odpověď je na první pohled více než jasná. Rozliční námezdní pracovníci a dělníci tvoří v každém velkém společenství ohromnou většinu. A to, co poměry oné většiny zlepšuje, nemůže se nikdy považovat za neprospěšné pro celek. Žádná společnost nemůže přece vzkvétat a být šťastna, žije-li ohromná většina jejích příslušníků v chudobě a bídě. A je jen spravedlivé, aby ti, kdo celou tu společnost živí, šatí a stavějí pro ni obydlí, měli na produktu své práce takový podíl, aby i oni mohli slušně jíst, slušně se šatit a slušně bydlet.

Chudoba uzavírání sňatků sice nepřeje, o tom není sporu, ale vždycky mu nezabraňuje. Ba zdá se dokonce, že rozplozování podporuje. Hlady zmořená žena z Vysočiny porodí často i více než dvacet dětí, zatímco zhýčkaná, vypasená vznešená dáma nedovede často porodit ani jediné a po jednom nebo dvou dětech je obyčejně vyčerpána. Neplodnost, mezi vznešenými tak častá, je u žen nižších stavů velmi řídká. Přepych touhu po požitku u krásného pohlaví sice rozdmýchává, zato však podle všeho vždycky oslabuje a často i úplně ničí schopnost rodit děti.

Ačkoli tedy chudoba nezabraňuje rozplozování, je nanejvýš nepříznivá pro vychovávání dětí. Útlá rostlinka sice vzejde, avšak v tak chladné půdě a v tak krutém podnebí záhy vadne a hyne. Není nikterak vzácným zjevem, jak jsem často slyšel, že takové matce na Skotské vysočině, která porodila dvacet dětí, nezůstanou na živu ani dvě. Několik důstojníků s velkými zkušenostmi mi tvrdilo, že ze všech dětí vojáků svého pluku by nejenom nemohli doplňovat pluk, neboť o něčem takovém se vůbec nedá mluvit, ale že by se z těch dětí nedali pro tento pluk vybrat ani bubeníci a pištci. A přece sotva kde jinde se spatří tolik pěkných dětí jako právě kolem kasáren. Málokteré z nich se však asi dožije třinácti nebo čtrnácti let. Polovina všech narozených dětí umírá v některých krajích před svým čtvrtým rokem, mnohde před sedmým a téměř všude před devátým nebo desátým rokem. S touto velikou úmrtností dětí se setkáváme však všude hlavně u lidí prostých, kteří si nemohou dovolit starat se o ně s takovou péčí jako lidé lépe postavení. Jejich manželství bývá sice plodnější, než je tomu u lidí z vysoké společnosti, ale mnohem méně jejich dětí se dožije dospělosti. V nalezincích a u dětí vychovávaných z dobročinnosti obce je úmrtnost ještě větší než u dětí prostého lidu.

Každý druh živočichů se přirozeně rozmnožuje jen potud, pokud mu stačí prostředky k obživě, a tuto mez nemůže žádný druh překročit. Ale v civilizované společnosti může nedostatek prostředků k obživě zamezit další rozmnožování lidského pokolení jen mezi nejnižšími vrstvami; a toto omezování se může dít jedině tak, že většina dětí, které přicházejí na svět z jejich plodných manželství, hyne.

Štědrá odměna za práci, která příslušníkům nižších vrstev umožňuje starat se lépe o děti, a tím také odchovat jich větší množství, napomáhá proto ovšem onu hranici rozšiřovat. A musí to činit, což rovněž stojí za zmínku, téměř přesně v poměru, jaký vyžaduje poptávka po práci. Jestliže tato poptávka neustále stoupá, musí být odměna za práci nutně tak vysoká, aby podněcovala dělníky k ženění a rozmnožování, a tak uspokojovala onu neustále vzrůstající poptávku způsobovanou stále rostoucím počtem obyvatelstva. Kdyby snad byla odměna někdy nižší, než je pro tento účel nezbytně nutné, nedostatek pracovníků by ji brzy zvýšil. A kdyby snad byla někdy naopak vyšší, jejich nadměrné rozmnožování by ji záhy snížilo na její nutnou míru. V prvním případě by byl na trhu takový nedostatek práce a v druhém takový přebytek, což by brzy muselo vrátit její cenu na onu správnou míru, kterou vyžaduje celkový stav společnosti. A tak tedy poptávka po lidech, stejně jako poptávka po kterémkoli jiném zboží, nutně řídí i „výrobu“ lidí. Urychluje ji, je-li příliš pomalá, a brzdí ji, postupuje-li příliš rychle. Tato poptávka také řídí a určuje rozmnožování lidí ve všech zemích po celém světě, v Severní Americe, v Evropě i v Číně; způsobuje, že v první z těchto zemí přibývá obyvatelstva rychle, v druhé postupně a pomalu a v třetí se jeho počet nemění.

Opotřebování otroka jde, jak jsem již řekl, na útraty jeho pána; u svobodného dělníka jde však toto opotřebování na útraty jeho samého. Avšak ve skutečnosti v obou případech hradí opotřebování stejnou měrou pán. Mzda, která se platí tovaryšům a námezdním dělníkům všeho druhu, musí být taková, aby si mohli jako celek uchovávat svůj rod, podle toho, jak to kdy vyžaduje vzrůstající, klesající nebo stagnující poptávka společnosti. I když opotřebování svobodného dělníka hradí rovněž jeho pán, stojí ho zpravidla mnohem méně než opotřebování otroka. Prostředky určené, mohu-li tak říci, k nahrazování nebo obnovování opotřebovaného otroka spravuje obyčejně nedbalý pán nebo nepořádný dozorce. Prostředky určené k témuž účelu u člověka svobodného spravuje si tento svobodný člověk sám. Nepořádek, který zpravidla vládne v hospodaření boháčů, zanáší se v prvním případě stejně přirozeně do správy prostředků sloužících k nahrazování a reprodukci otroků. Stejně tak se uplatňuje přísná střídmost a šetrnost chuďasů přirozeně do jejich správy prostředků sloužících k nahrazení jejich opotřebení. Za tak odlišné správy musí být k témuž účelu zapotřebí velmi odlišné výše nákladů. Ze zkušeností všech věků a národů snad tedy vyplývá, že práce, kterou vykonávají lidé svobodní, přijde koneckonců levněji než práce otrocká. A zjistí se to i v Bostonu, v New Yorku a ve Filadelfii, kde jsou mzdy za obyčejnou práci tak vysoké.

Štědrá odměna za práci je tedy důsledkem vzrůstajícího bohatství a příčinou růstu počtu obyvatel. Naříkat si na ni znamená bědovat nad nutným důsledkem i nutnou příčinou největšího veřejného blaha.

Snad stojí za to poznamenat, že postavení pracující chudiny, jež představuje valnou část společnosti, je podle všeho nejšťastnější a nejutěšenější spíše v době vzestupu, kdy společnost spěje ještě k dalšímu zvyšování svého bohatství, než když už dosáhla nejvyššího stupně bohatství. Ve společnosti, která již stagnuje, je postavení pracující chudiny těžké a ve společnosti upadající je nesmírně bídné. Stav rozvoje je šťastný a radostný vlastně pro všechny společenské vrstvy. Stav stagnace je nevábný, stav upadání je chmurný.

Štědrá odměna za práci nejen podněcuje rozmnožování lidí, ale také zvyšuje přičinlivost obecného lidu. Mzda povzbuzuje píli a ta se, jako každá jiná lidská vlastnost, zvyšuje podle toho, jak velkého povzbuzení se jí dostává. Dostatečné zaopatření zvyšuje tělesnou sílu dělníkovu a blahá naděje na to, že si polepší a že snad jednou dožije svůj život bez starostí a v hojnosti, ho podněcuje, aby vypjal své síly na nejvyšší míru. Tam, kde jsou mzdy vysoké, najdeme tedy vždycky dělníky čilejší, pracovitější a hbitější než tam, kde jsou nízké. Tak je tomu například v Anglii ve srovnání se Skotskem nebo v okolí velkých měst ve srovnání se zapadlými venkovskými obcemi. Někteří dělníci, mohou-li si ve čtyřech dnech vydělat tolik, aby z toho mohli žít celý týden, budou ovšem zbývající tři dni zahálet. Ale o většině dělníků to rozhodně neplatí. Právě naopak, platí-li se dělníkům od kusu uznale, často rádi pracují do úpadu a během několika let si zničí zdraví. Odhaduje se, že v Londýně a v několika jiných místech uchová si tesař plnou sílu nejdéle osm let. K něčemu podobnému dochází i v mnoha jiných řemeslech, kde se dělníkům platí od kusu, tedy většinou v manufakturách, a dokonce i při pracích v zemědělství, všude, kde mzdy přesahují běžnou výši. Příslušníci téměř každého řemesla trpí tou nebo onou chorobou, kterou si přivodili nadměrnou přičinlivostí, s níž své řemeslo provozovali. Význačný italský lékař Ramuzzini napsal o takových chorobách zvláštní knihu. Nepovažujeme naše vojáky právě za nejpilnější vrstvu lidí naší společnosti. A přece když byli vojáci zaměstnáni při určité práci a když byli štědře placeni od kusu, jejich důstojníci si museli často u jejich zaměstnavatele vymiňovat, aby jim nedovolil vydělat si podle sazby určující jejich odměnu denně více než určitou částku. Dokud nebylo tohoto ujednání, vzájemné soutěžení a touha po větším výdělku často způsobovaly, že pracovali do úpadu a nadměrnou námahou si ublížili na zdraví. Přílišné přičiňování po čtyři dni v týdnu bývá často vlastní příčinou oné nečinnosti po další tři dni, na niž se tolik a tak hlasitě žehrá. Většina lidí, pracují-li usilovně a nepřetržitě několik dní, ať již duševně nebo tělesně, zatouží zcela přirozeně po uvolnění, a tato touha, není-li potlačena násilím nebo nějakou silnou nutností, je téměř neodolatelná. Je to hlas přírody, jemuž je třeba nějak vyhovět, někdy jenom odpočinkem, jindy však i rozptýlením a zábavou. Jestliže se mu nevyhoví, může to mít často nebezpečné, někdy i osudné následky, a skoro vždycky to dříve nebo později přivodí některou ze zmíněných chorob toho kterého povolání. Kdyby se zaměstnavatelé vždycky chtěli řídit tím, co jim radí zdravý rozum a lidskost, mnohé své dělníky by leckdy v práci spíše mírnili, než aby je podněcovali k většímu přičinění. V každém řemesle se snad jednou ukáže, že člověk, který pracuje s mírou, tak, aby si uchoval schopnost pracovat, nejen si uchová nejdéle zdraví, ale vykoná také za rok nejvíce práce.

Říká se, že v letech láce jsou dělníci obyčejně zahálčivější, kdežto v letech drahoty pilnější než obvykle. Z toho se usoudilo, že dobré živobytí jejich pracovitost snižuje a nedostatek že ji podněcuje. Nedá se jistě pochybovat o tom, že trochu neobvyklá hojnost může z některých dělníků udělat lenochy, ale nezdá se příliš pravděpodobné, že by měla týž účinek na většinu z nich, nebo že by snad dokonce lidé pracovali lépe, mají-li špatnou výživu, než jsou-li dobře živeni, když jsou sklíčeni, než když mají dobrou náladu, když jsou často nemocni, než když se těší stálému zdraví. Nezapomínejme, že léta drahoty jsou obyčejně pro chudý lid lety nemocí a velké úmrtnosti, a to že mu nemůže neubrat na plodech jeho přičinění.

V letech hojnosti opouštějí často námezdní dělníci své zaměstnavatele a spoléhají na to, že se uživí svou prací sami. Ale nízké ceny potravin zvýší fond určený k vydržování dělníků, a to zase vede zaměstnavatele, zvláště pachtýře, k tomu, aby zaměstnávali hodně čeledi. Tehdy totiž pachtýři očekávají, že jim obilí přinese větší zisky, budou-li živit o několik námezdních pracovníků více, než prodají-li je na trhu za nízkou cenu. Poptávka po pracovnících vzrůstá, kdežto počet těch, kdo mohou tuto poptávku uspokojit, klesá. Proto cena práce v letech láce zpravidla stoupá.

V letech nedostatku těžké a nejisté živobytí způsobuje, že by se takoví lidé velmi rádi vrátili do služby. Ale vysoká cena potravin zmenšuje fond určený k vydržování dělníků, a proto zaměstnavatelé počet dělníků, které už mají, spíše snižují než zvyšují. Často se rovněž stává, že v letech drahoty chudí samostatní pracovníci spotřebují tu trochu kapitálu, za nějž si dříve opatřovali suroviny pro svou práci, a aby se uživili, jsou nuceni stát se tovaryši. Zaměstnání hledá více lidí, než kolik jich je může bez obtíží dostat. Mnozí jsou ochotni přijmout zaměstnání i za mzdu nižší než obvyklou, a tak mzdy námezdních dělníků a tovaryšů v letech drahoty klesají.

Proto zaměstnavatelé všeho druhu mají se svými námezdními pracovníky v letech drahoty často lepší pořízení než v letech láce a shledávají u nich více pokory a spolehlivosti. Je tedy přirozené, že si léta drahoty pochvalují jako léta pro podnikání příznivější. Majitelé půdy a pachtýři, dvě z největších skupin zaměstnavatelů, mají mimo to ještě další důvod, aby si libovali v letech drahoty: renta prvních a zisky druhých závisí velmi ho než názor, že by snad lidé, pracují-li pro sebe, pracovali méně, než pracují-li pro jiné lidi. Chudý samostatný pracovník bude obecně přičinlivější než tovaryš pracující v úkolové mzdě. Prvý se těší celému produktu své přičinlivosti, zatímco druhý se o něj dělí se svým zaměstnavatelem. Protože pracuje samostatně, a ne spolu s jinými, podléhá méně svodům špatné společnosti, která ve velkých manufakturách tak často ničí mravy ostatních. Převaha nezávislých pracovníků nad oněmi dělníky, kteří jsou najímáni na měsíc nebo na rok a jejichž mzda a živobytí jsou stejné, ať pracují mnoho, nebo málo, je pravděpodobně ještě větší. Léta láce přispívají k tomu, že se zvětšuje počet samostatných pracovníků v poměru k tovaryšům a najatým dělníkům všeho druhu, léta drahoty jejich počet snižují.

Francouzský spisovatel Messance, výběrčí berní v okrese st.-etiennském, muž velmi dobře znalý věci a bystrý, hledí dokázat, že v letech láce vykoná chudina více práce než v letech drahoty. Srovnává totiž množství a hodnotu zboží vyrobeného za těchto dvou okolností ve třech různých odvětvích výroby: za prvé ve výrobě hrubých vlněných látek v Elbeufu, za druhé ve výrobě plátna a za třetí ve výrobě hedvábí - obě poslední z téměř celého okresu rouenského. Z jeho údajů, které získal z úředních záznamů, je zřejmé, že množství i hodnota zboží vyrobeného ve všech těchto třech odvětvích výroby byly vždycky větší v letech láce než v letech drahoty a že největší byly vždycky v letech největší láce, nejmenší v letech největší drahoty. Všechna tato tři odvětví výroby jsou podle všeho ve stacionárním stavu, to znamená, že i když se snad množství vyrobeného zboží rok od roku poněkud mění, tato odvětví vcelku ani neupadají, ani se nerozvíjejí.

Výroba plátna ve Skotsku a hrubých vlněných látek v západní části hrabství Yorkshirského jsou na vzestupu a množství i hodnota jejich výrobků stoupají, i když s určitými výkyvy. Ale když jsem prohlížel zprávy vydávané každým rokem o jejich výrobě, nepodařilo se mi zjistit, že by ty jednotlivé výkyvy byly v nějaké podstatné souvislosti s drahotou nebo lácí toho kterého období. Roku 1740, kdy byl velký nedostatek, obě tato odvětví skutečně velmi značně upadla. Ale roku 1756, jenž byl rovněž rokem veliké bídy, udělalo skotské plátenictví neobyčejně velký pokrok. Vinařství v hrabství Yorkshirském zato značně upadlo a jeho výroba se pozdvihla na úroveň roku 1755 teprve roku 1766, po zrušení amerického kolkovního zákona. V tomto a v následujícím roce překročila velmi značně nejvyšší úroveň dosaženou kdekoli předtím a od té doby se rozvíjí stále dál.

Produkt všech důležitých odvětví výroby určený k prodeji v různých končinách není nutně závislý ani tak na tom, zda v zemích, kde se zboží vyrábí, je právě draho nebo lacino, jako spíše na těch okolnostech, jež působí na poptávku v zemích, které jsou spotřebiteli toho zboží; například na tom, zda je mír nebo válka, na tom, zda konkurenční manufaktury vzkvétají nebo upadají, a na dobré nebo špatné náladě hlavních zákazníků. Mimo to valná část oné zcela mimořádné práce, která se vykoná v letech láce, se do veřejných záznamů o výrobě vůbec nedostane. Mužové, kteří opustili svého zaměstnavatele, se stanou samostatnými pracovníky. Ženy se vrátí k rodičům a pak obyčejně předou, aby ony samy i jejich rodiny se měly do čeho oblékat. A ani ti samostatní pracovníci nepracují vždycky pro veřejný odbyt, nýbrž pro některého svého souseda, aby uspokojili potřebu jeho rodiny. V oněch veřejných záznamech, které se někdy vydávají s takovou okázalostí a podle nichž si naši obchodníci a majitelé manufaktur často troufají pronášet pošetilé soudy o rozmachu nebo úpadku největších říší, se proto výsledek práce těchto lidí vůbec neobjeví.

Kolísání ceny práce nejen neodpovídá vždycky kolísání ceny potravin, ale často je zcela protichůdné. Z toho však nesmíme usuzovat, že ceny potravin nemají na cenu práce žádný vliv. Peněžní cenu práce řídí nutně dva činitelé: poptávka po práci a ceny nutných životních prostředků a věcí, jež zpříjemňují život. Podle toho, jak poptávka po práci stoupá, zůstává stejná nebo klesá, podle toho, zda vyžaduje, aby počet obyvatel rostl, zůstával stejný nebo klesal, určuje se množství nutných životních prostředků a věcí zpříjemňujících život, které je dělníkovi nutné poskytovat. Peněžní cena práce je pak určována množstvím peněz nezbytných k nakoupení tohoto množství oněch věcí. Proto tam, kde jsou ceny potravin nízké, je peněžní cena práce někdy vysoká, ale kdyby při stejné poptávce byly ceny potravin vysoké, byla by ještě vyšší.

A protože poptávka po práci v letech náhlé a mimořádné hojnosti vzrůstá a v letech náhlého a mimořádného nedostatku se zmenšuje, peněžní cena práce v prvním případě někdy stoupá, v druhém klesá.

V roce náhlé a mimořádné hojnosti má mnoho podnikatelů v rukou dostatečné zdroje, aby mohli vydržovat a zaměstnávat větší počet pracovníků než v roce předcházejícím; získat toto mimořádné množství nových lidí není vždycky možné. A tak se zaměstnavatelé, kteří potřebují více dělníků, chtějí-li je dostat, mezi sebou předhánějí v nabízení vyšších mezd, a tím se někdy skutečná i peněžní cena dělnické práce zvyšuje.

Opak toho nastává v roce náhlého a mimořádného nedostatku. Peněžní zdroje určené k najímání práce jsou menší, než byly v roce minulém. Značné množství lidí je ze zaměstnání vyhozeno, a chtějí-li nějaké zaměstnání dostat, všichni se mezi sebou předhánějí v kladení nižších požadavků. Tím se skutečná i peněžní cena práce někdy snižuje. Roku 1740, kdy byla neobyčejná bída, bylo mnoho lidí ochotno pracovat za pouhé živobytí. V letech hojnosti, která přišla potom, získat dělníky a jiné námezdní dělníky bylo již mnohem těžší.

Nedostatek v roce drahoty snižuje poptávku po práci a může tak způsobit snížení ceny práce; vysoké ceny potravin mohou zase přispívat k jejímu zvyšování. Naopak zase hojnost v roce, kdy je všechno laciné, poptávku zvyšuje a může vést k zvýšení ceny práce; nízké ceny potravin mohou přispívat zase k jejímu snížení. Při běžném kolísání cen potravin se tyto dvě protichůdně působící příčiny zjevně navzájem vyvažují. To je asi také jedna z příčin, proč jsou mzdy všude o tolik pevnější a trvalejší než ceny potravin.

Vzrostou-li mzdy, zvýší se nezbytně také ceny mnoha druhů zboží, poněvadž se zvýší ona jejich složka, která se jeví jako mzda; a potřeba toho zboží se jak doma, tak i v cizině snižuje. Jenomže táž příčina, která zvyšuje mzdy, totiž vzrůst kapitálu, vede k zvyšování produktivní síly práce a způsobuje, že se při vynaložení menšího množství práce vyrobí více. Vlastník kapitálu, který zaměstnává velké množství dělníků, musí se z vlastního zájmu snažit rozdělovat a přidělovat zaměstnání tak, aby se udělalo co nejvíce práce. Z téhož důvodu se snaží opatřit dělníkům ty nejlepší stroje, jaké si jen on sám nebo oni mohou představit. A to, co platí pro dělníky v jednotlivé dílně, platí ze stejných důvodů i pro dělníky velkého společenského celku. Čím větší je jejich počet, tím více vzniká pochopitelně různých oborů a druhů zaměstnání. Více hlav se zabývá vynalézáním co nejvhodnějšího strojního zařízení pro práci v každém tom oboru, a proto je také pravděpodobnější, že bude vynalezeno, k výrobě mnoha druhů zboží je pak díky takovému zdokonalování třeba o tolik méně práce než dříve, že vzrůst ceny této práce je snížením jejího množství více než vynahrazen.

O zisku z kapitálu

Stoupání a klesání zisku z kapitálu je způsobováno týmiž příčinami jako stoupání a klesání mezd dělníků, totiž tím, jak se zvětšuje nebo zmenšuje bohatství společnosti. Jenže tyto stejné příčiny působí na zisk z kapitálu zcela jinak než na mzdy.

Zvětší-li se kapitál vynakládaný na mzdy a zvýší-li se tak mzdy, snižuje se zisk. Vrhne-li mnoho bohatých obchodníků svůj kapitál na stejné podnikání, je přirozené, že jejich vzájemná konkurence přivodí snížení zisku. A zvětší-li se podobně kapitál ve všech těch podnikáních, která se v zemi provozují, bude mít táž konkurence ve všech nutně stejné účinky.

Upozornil jsem již na to, že průměrné mzdy dělníků se dají zjistit velmi těžko, a to i v jediném místě v určitou dobu. I tehdy můžeme zpravidla zjistit nanejvýš jen mzdu nejobvyklejší. Ale pokud jde o zisk z kapitálu, můžeme i v takovém případě zpravidla říci ještě méně. Zisk totiž vždycky tak kolísá, že vám ani člověk, který se tím kterým podnikáním sám zabývá, nemůže vždycky říci, kolik činí jeho průměrný roční zisk. Na zisk působí nejen každá změna v ceně zboží, s kterým obchoduje, ale i úspěchy nebo neúspěchy konkurentů i zákazníků a ještě tisíce náhod, jimž je zboží vystaveno při dopravování po souši i po moři nebo i když je uloženo ve skladišti. Mění se tedy nejen rok od roku, ale i den ze dne a skoro i každou hodinu. Ještě daleko těžší musí být zjistit průměrný zisk všech druhů podnikání v celém velkém království; určit pak více méně přesně, jaký asi byl dříve nebo v jednotlivých obdobích dávné minulosti, je již naprosto nemožné.

I když se snad tedy nedá více méně přesně určit, jaké jsou nebo jaké byly průměrné zisky z kapitálu, ať již v době současné nebo minulé, můžeme si o nich přece utvořit jakousi představu podle úroků. Vodítkem nám může být pravidlo, že kdykoli se dá vynaložením peněz hodně vydělat, bude se za jejich užití obyčejně hodně dávat; a kdykoli se jimi dá vydělat málo, bude se za jejich užití dávat zpravidla méně. Ježto tedy běžná úroková sazba v každé zemi kolísá, můžeme považovat za jisté, že se obvykle zisky z kapitálu mění s ní, když klesá ona, že se snižují, když se ona zvyšuje, že stoupají. Zkoumání vývoje úroků může nám tedy přispět k tomu, abychom si mohli učinit jakousi představu o vývoji zisku.

Zákonem z 37. roku vlády Jindřicha VIII., byly všechny úroky nad deset procent prohlášeny za nezákonné. Dříve se tedy podle všeho bralo někdy i více. Za vlády Eduarda VI. náboženští horlivci zakázali všechny úroky. Ale tento zákaz, stejně jako všechny ostatní podobné zákazy, minul prý se účinkem a zlořádu lichvy pravděpodobně spíše přebylo, než ubylo. Zákon Jindřicha VIII. byl obnoven 8. článkem zákona z 21. roku vlády královny Alžběty, a desítiprocentní úrok byl zákonnou sazbou až do vydání zákona z 21. roku vlády Jakuba I., jímž byl úrok snížen na osm procent. Brzy po restauraci Stuartovců^8 byl pak snížen na šest procent a zákonem z 12. roku vlády královny Anny na pět. Všechna tato zákonná ustanovení byla asi opravdu namístě. Tržní úrokovou sazbu, neboli sazbu, podle níž si obyčejně vypůjčovali lidé s dobrým úvěrem, patrně následovala, a nikoli předcházela. Od dob královny Anny bylo pět procent podle všeho spíše nad tržní sazbou než pod ní. Před minulou válkou^9 si vláda vypůjčovala na tři procenta a lidé s dobrým úvěrem v hlavním městě a v mnoha jiných částech země na tři a půl, čtyři a půl procenta.

Od dob Jindřicha VIII. se bohatství a důchod země neustále zvětšovaly a tento růst se postupem času, jak se zdá, spíše urychloval než zpomaloval. Nejenže jich přibývalo, ale přibývalo jich podle všeho stále rychleji a rychleji. Mzdy dělníků po tu dobu neustále stoupaly a zisky z kapitálu v obchodě, řemeslech a manufakturách většinou klesaly.

K jakémukoli podnikání ve velkém městě je zpravidla třeba většího kapitálu než v nějaké venkovské vísce. Velké kapitály vložené tam do každého podnikání, jakož i množství bohatých konkurentů snižují tam zpravidla míru zisku pod jeho míru na venkově. Ale mzdy dělníků jsou ve velkém městě zpravidla vyšší než na vesnici. V městě, kde je blahobyt, nemohou často lidé, kteří mají veliký kapitál hledající uplatnění, dostat tolik dělníků, kolik jich potřebují, a aby jich získali co nejvíce, nabízejí jim jeden vyšší mzdy než druhý; a tak mzdy stoupají a zisky z kapitálu klesají. V odlehlých končinách země není zase často kapitálu dosti, aby stačil zaměstnat všechny lidi, a ti se pak nabízejí, jen aby získali zaměstnání, jeden za nižší mzdu než druhý; a tak mzdy klesají a zisky z kapitálu stoupají.

Ve Skotsku je zákonná úroková sazba stejná jako v Anglii, ale tržní sazba je tam poněkud vyšší. I lidé s nejlepším úvěrem dostanou tam zřídka půjčku na méně než pět procent. Dokonce i edinburští soukromí bankéři platí z vlastních směnek, které na sebe vystavují a které jim mohou být kdykoli předloženy k zaplacení celé sumy nebo splátky, čtyři procenta. Soukromí bankéři v Londýně neplatí z peněz u nich uložených žádné úroky. Ve Skotsku je jen málo druhů podnikání, které se nedají provozovat s menším kapitálem než v Anglii. Obvyklá míra zisku musí tam být tedy o něco vyšší. Mzdy dělníků jsou ve Skotsku, jak již bylo uvedeno dříve, nižší než v Anglii. A celá země je nejen mnohem chudší, ale i její vývoj k lepšímu, který je nesporný, je zřejmě mnohem pomalejší a zdlouhavější.

Ve Francii se zákonná úroková sazba podle tržní sazby v tomto století vždycky neřídila.10 Roku 1720 byl úrok snížen z každého dvacátého sou na každý padesátý sou, neboli z pěti procent na dvě procenta. Roku 1724 byl zvýšen na každý třicátý sou, neboli na 3V3 procenta. Roku 1725 byl znovu zvýšen na každý dvacátý sou neboli na čtyři procenta. Posléze jej abbé Terray zvýšil opět na starou sazbu pěti procent. Těmito mnoha prudkými sníženími úrokové sazby se měla připravit půda pro snížení úroků ze státních dluhů, a tohoto účelu bylo někdy dosaženo. Dnes snad ani Francie není země tak bohatá jako Anglie. A třebaže zákonná úroková sazba byla dosud ve Francii často nižší než v Anglii, tržní sazba byla zase obyčejně vyšší, neboť tam stejně jako v jiných zemích znají několik velmi spolehlivých a jednoduchých způsobů, jak zákon obejít. Britští obchodníci, kteří obchodovali v obou zemích, mi tvrdili, že ve Francii jsou zisky z obchodu vyšší než v Anglii, a nepochybně právě proto používá mnoho britských poddaných svého kapitálu raději v zemi, kde je obchod v opovržení, než v zemi, kde je vysoce vážen. Mzdy dělníků jsou ve Francii nižší než v Anglii. Jestliže cestujete ze Skotska do Anglie, můžete pozorovat, jak se prostý lid těchto dvou zemí liší oblečením a celým vzezřením, což dostatečně svědčí o různých životních poměrech. Vracíte-li se z Francie, je tu rozdíl ještě větší. Francie, i když je to země bezpochyby bohatší než Skotsko, nevyvíjí se asi tak rychle. Francouzi mají velmi často, ba všeobecně názor, že jejich země upadá, což je myslím názor nesprávný, i pokud se týče Francie; o Skotsku pak takto teprve nemůže soudit nikdo, kdo vidí, jak tato země vypadá nyní, a kdo ji viděl před dvaceti nebo třiceti lety.

Provincie holandská je zase v poměru k rozsahu svého území a k počtu obyvatel bohatší zemí než Anglie. Vláda si tam vypůjčuje na dvě procenta a soukromé osoby s dobrým úvěrem na tři. Mzdy dělníků jsou prý v Holandsku vyšší než v Anglii a Holanďané obchodují, jak je všeobecně známo, s nižšími zisky než kterýkoli jiný národ v Evropě. Někteří lidé prohlašovali, že holandský obchod upadá, a snad některá jeho odvětví skutečně upadají. Ale tyto příznaky jistě dosti přesvědčivě dokazují, že to není úpadek všeobecný. Když se snižuje zisk, obchodníci tuze rádi naříkají, že obchod upadá, ač snížení zisku bývá přirozeným důsledkem jeho rozkvětu nebo toho, že se do něho vkládá více kapitálu než dříve. Za poslední války získali Holanďané veškerý francouzský obchod zprostředkující výměnu zboží mezi jinými zeměmi a do velmi značné míry jej mají dosud v rukou. Ohromný majetek, jejž činí jejich podíl na státních francouzských a anglických dluzích, z čehož na anglický prý připadá kolem čtyřiceti milionů (já sám ovšem pokládám tuto cifru za značně přehnanou), veliké sumy, které půjčují soukromým osobám v jiných zemích, kde je úroková sazba vyšší než u nich, to jsou okolnosti svědčící nesporně o tom, že mají nadbytek kapitálu, neboli o tom, že jejich kapitál vzrostl nad sumu, jež by se mohla se slušným ziskem uplatnit v nějakém podnikání jejich vlastní země; avšak nedokazují, že tam podnikání pokleslo. Tak jako může kapitál soukromé osoby získaný v určitém odvětví podnikání vzrůst nad sumu, která se v něm může uplatnit, a přesto se toto podnikání rozvíjí dál, podobně se to může dít i s kapitálem celého velkého národa.

V našich severoamerických a západoindických koloniích jsou nejen mzdy dělníků, ale i úrok a v důsledku toho i zisk z kapitálu vyšší než v Anglii. Zákonná i tržní úroková sazba se v koloniích pohybuje mezi šesti a osmi procenty. Vysoké mzdy dělníků a vysoké zisky z kapitálu jsou ovšem věci, které snad nejdou nikdy dohromady, leda ve zvláštních poměrech v nových osadách. Nová kolonie má po jistou dobu nutně ve srovnání s rozsahem území větší nedostatek kapitálu a ve srovnání s velikostí svého kapitálu větší nedostatek lidí než většina jiných zemí. Mají více půdy než kapitálu, aby ji mohli stačit obdělat. A tak se toho kapitálu, který mají, využívá k obdělávání půdy nejúrodnější a nejvýhodněji položené, půdy u mořského pobřeží a podél břehů splavných řek. A i taková půda se velmi často nakupuje za cenu dokonce nižší, než je hodnota toho, co se na ní urodí bez lidského přičinění. Kapitál, jehož se použije k zakoupení a připravení takové půdy pro orbu, musí vynášet velmi vysoký zisk, a proto se z něho mohou platit i velmi značné úroky. Jeho rychlé nahromadění v tak výnosném zaměstnání umožní pěstiteli zvyšovat počet dělníků tak rychle, že jich tolik v takové nové osadě ani nenajde. Proto tak ty, které najde, velmi štědře platí. Jak se pak kolonie rozrůstá, zisky z kapitálu se postupně snižují. Když je všechna nejúrodnější a nejvýhodněji položená půda již zabrána, dá se na obdělávání půdy méně úrodné a v horší poloze vydělat již méně, a tak se z kapitálu takto vynaloženého platí menší úroky. Proto se v tomto století zákonná i tržní úroková sazba ve většině našich kolonií podstatně snížila. S růstem bohatství, pokroku a počtu obyvatelstva se úroky snížily. Mzdy dělníků se ziskem z kapitálu neklesají. Poptávka po práci se vzrůstem kapitálu stoupá bez ohledu na to, jaké jsou z něho zisky. A když se pak zisky sníží, může kapitál nejen vzrůstat dál, ale může vzrůstat i mnohem rychleji než předtím. S přičinlivými národy, které nabývají stále většího bohatství, je tomu stejně jako s přičinlivými jednotlivci. Velký kapitál, třeba s malými zisky, roste zpravidla rychleji než malý kapitál s velkými zisky. Peníze plodí peníze, praví přísloví. Máte-li jen trochu, bývá již lehké dostat více. Je ovšem velká potíž získat právě tu trochu. Souvislost mezi růstem kapitálu a růstem výroby, neboli poptávkou po práci, jsem již zčásti vysvětlil a vysvětlím ji ještě podrobněji, až se budu zabývat hromaděním kapitálu.

Získání nového území nebo zavedení nových druhů podnikání může někdy zvýšit zisky z kapitálu a spolu s nimi i úrok z peněz, a to i v zemi, která bohatne velmi rychle. Kapitál země nepostačuje pro celý onen přírůstek podnikání, který po tomto rozšíření připadne jednotlivým lidem, mezi než je rozdělen, a tak se vynakládá pouze na ta odvětví, z kterých plyne největší zisk. Část peněz, kterých se používalo v jiných podnikáních, z nich nutně odplyne a obrátí se do některých nových a výnosnějších. Ve všech oněch starých podnikáních je pak konkurence menší než předtím. Trh je hůře zásobován novými druhy zboží. Cena tohoto zboží nutně více méně stoupne a poskytuje těm, kdo s ním obchodují, větší zisk, a ti si pak tedy mohou dovolit vypůjčovat na vyšší úrok. Nějaký čas po skončení nedávné války^11 si nejen soukromé osoby těšící se největší důvěře, ale i některé největší londýnské obchodní společnosti vypůjčovaly běžně na pět procent, ačkoli předtím neplatívaly více než čtyři a půl procenta. To se dostatečně vysvětlí oním velkým přírůstkem našeho území i obchodu v důsledku získání nových osad v Severní Americe a v Západní Indii, a není třeba to přičítat nějakému snížení kapitálu země. Tak veliký přírůstek nového podnikání, které muselo pracovat se starým kapitálem, musel nutně snížit výši kapitálu vloženého v mnoha podnikáních, kde byla menší konkurence, a kde proto musely být vyšší zisky. Budu mít ještě příležitost uvést i důvody, pro které rád věřím, že kapitál Velké Británie nesnížily dokonce ani nesmírné výdaje za poslední války.

Jestliže se kapitál společnosti neboli zdroje určené k udržování výrobní činnosti oslabí, sníží se mzdy, ale na druhé straně se zvýší zisk z kapitálu, a tedy také úroky. Když se mzdy dělníků sníží, mohou vlastníci zbývajícího kapitálu dodávat zboží na trh s menšími náklady než dříve, a poněvadž se na zásobování trhu vynakládá menší kapitál než dříve, mohou své zboží prodávat dráže; stojí je méně a dostanou za ně více. Jejich zisky se zvýší z obou stran, a tak si mohou dovolit platit velké úroky. Ohromná bohatství získaná tak rychle a tak snadno v Bengálsku a v jiných britských osadách ve Východní Indii mohou pro nás být dostatečným důkazem toho, že v těchto zbídačených zemích jsou mzdy velmi nízké a na druhé straně zisky z kapitálu velmi vysoké. Tomu odpovídají i úměrně vysoké úroky. V Bengálsku se půjčují peníze pachtýřům často na čtyřicet, padesát a šedesát procent a na splácení dluhu se pak zastavuje příští úroda. A jako v zisk, pro který si může majitel půdy dovolit takové úroky, musí přecházet téměř celá jeho renta, musí zase většinu toho zisku pohltit tyto ohromné lichvářské úroky. Před pádem římské republiky vládla asi v provinciích pod zhoubnou správou prokonzulů také taková lichva. Z Ciceronových dopisů se dovídáme, že onen čestný Brutus půjčoval na Kypru peníze na osmačtyřicet procent.

V zemi, která by již dosáhla toho nejvyššího stupně bohatství, jaké jí jen mohla poskytnout povaha její půdy a podnebí a její poloha ve srovnání s jinými zeměmi, a která by se již tedy nemohla vyvíjet dále, ale také by neupadala, byly by mzdy dělníků i zisky z kapitálu pravděpodobně velmi nízké. V zemi plně zalidněné v poměru k tomu, kolik lidí se může uživit na jejím území nebo kolik jich může zaměstnat její kapitál, byla by konkurence při hledání zaměstnání nutně tak veliká, že by se mzdy snížily natolik, že by se počet dělníků jen jakž takž udržoval na stejné výši, a jelikož by země byla již plně zalidněna, nemohl by se vůbec zvyšovat. V zemi plně nasycené kapitálem v poměru k rozsahu celého jejího obchodu a výroby používalo by se v každém odvětví tolika kapitálu, kolik by povaha a rozsah toho podnikání vůbec dovolovaly. Proto by byla všude konkurence co největší a v důsledku toho běžné zisky co nejnižší.

Ale k takovému stupni bohatství nedospěla snad ještě žádná země. Čína se již dlouho nijak nerozvíjí a již asi dávno dosáhla oné plné míry bohatství, které odpovídá povaze jejích zákonů a zřízení. Země, která zanedbává zahraniční obchod nebo jím pohrdá a která povoluje cizím lodím vstup pouze do jednoho nebo dvou svých přístavů, nemůže vykazovat stejný rozsah podnikání, jako kdyby měla jiné zákony a zřízení. A pak také v zemi, kde se boháči, vlastníci velkých kapitálů, těší značné bezpečnosti, chudí však nebo vlastníci malých kapitálů nemají bezpečnost téměř žádnou, a nižší mandaríni je mohou pod záminkou, že jsou vykonavateli spravedlnosti, kdykoli odírat a olupovat, v takové zemi se nemůže množství kapitálu používaného ve všech odvětvích podnikání nikdy rovnat množství, které dovoluje povaha a rozsah onoho podnikání. V každém odvětví musí z útisku chudých vzejít monopol boháčů, kteří strhnou veškerý obchod na sebe, a budou pak moci ohromně vydělávat. Dvanáct procent je prý v Číně běžný úrok, a běžný zisk z kapitálu musí být tedy takový, aby vynesl na takové úroky.

Nějaký nedostatek v zákonech může někdy úrokovou sazbu zvýšit podstatně nad úroveň, jaká by odpovídala poměrům v zemi, pokud jde o bohatství nebo chudobu. Jestliže zákon nenařizuje dodržovat smlouvy, staví všechny vypůjčovatele téměř na roveň bankrotářům nebo lidem pochybné důvěry v zemích spořádanějších. Nejistota, zda své peníze dostane zpět, vede půjčovatele k tomu, že vymáhá takové lichvářské úroky, jaké se obyčejně požadují od bankrotářů. U barbarských národů, které zaplavily západní provincie říše Římské, ponechávalo se plnění smluv po mnoho staletí dobré vůli smluvních stran. Soudy jejich králů zasahovaly do těchto věcí jen zřídka. Vysoká úroková sazba v oněch dávných dobách dá se částečně vysvětlit právě touto okolností.

Jestliže zákon zakáže úrok vůbec, nezabrání mu. Mnoho lidí si musí vypůjčovat, a nikdo jim nepůjčí, aniž si vyžádá za poskytnutí peněz náležitou odměnu odpovídající nejen tomu, co se jimi dá vydělat, ale i obtížím a nebezpečím vyplývajícím z obcházení zákona. Vysokou úrokovou sazbu u národů mohamedánských připisuje Montesquieu nikoli jejich chudobě, nýbrž jednak právě tomu a jednak nesnadnosti vymoci si zaplacení dluhů.

Nejnižší běžná míra zisku musí být vždy o něco vyšší, než kolik stačí uhradit případné ztráty, k nimž může vždycky dojít, vloží-li se kapitál do nějakého podnikání. A právě pouze tato částka navíc tvoří čistý zisk. V tzv. hrubém zisku bývá často nejen tato částka navíc, ale i částka, kterou si věřitel ponechává k hrazení takových mimořádných ztrát. Úrok, jejž si vypůjčovatel může dovolit zaplatit, je úměrný toliko čistému zisku.

Nejnižší běžná úroková sazba musí potom být také o něco vyšší, než aby prostě stačila krýt ztráty, jež mohou tu a tam postihnout i sebeprozíravějšího půjčovatele. Kdyby tomu tak nebylo, byla by jedinou pohnutkou k půjčování křesťanská láska nebo přátelství.

V zemi, která by dosáhla nejvyššího stupně bohatství a kde by v každém odvětví podnikání bylo zaměstnáno co největší možné množství kapitálu, byla by běžná míra čistého zisku velmi nízká a stejně i obvyklá tržní úroková sazba, jakou by si při takovém zisku bylo možno dovolit, byla by tak nízká, že by z úroku ze svých peněz mohli žít leda největší boháči. Všichni lidé s malým nebo středním majetkem by se museli starat o používání svého kapitálu sami. Téměř každý člověk musel by být podnikatelem, neboli by se musel zabývat nějakou živností. Tomuto stavu se snad blíží provincie holandská. Nezabývat se podnikáním příčí se tam módě. Nutnost tam činí téměř každého podnikatelem, a móda se všude řídí podle zvyklostí. Jako je směšné nes trojit se jako jiní lidé, tak je do jisté míry podobně směšné nebýt jako jiní lidé také zaměstnán. Jako se hloupě vyjímá muž občanského povolání, když se octne ve vojenském táboře nebo v pevnosti, a bývá tu často i nebezpečí, že jím budou opovrhovat, právě tak je tomu mezi lidmi zabývajícími se podnikáním s člověkem, který nemá žádné zaměstnání.

Nejvyšší běžná míra zisku může být tak vysoká, že u většiny zboží pohltí všechno, co by mělo připadnout na pozemkovou rentu, a že tu zůstane jen tolik, aby bylo na zaplacení práce s vyrobením toho zboží a s jeho dopravou na trh, a to podle vůbec nejnižší míry, jaká se může za práci platit, tj. za pouhé nejnutnější živobytí pro dělníka. Pokud dělník pracoval, musel vždycky dostat nějaké živobytí, ať již takové nebo onaké, zato majiteli půdy se vždy platit nemuselo. Zisky z obchodů, které dělají úředníci Východoindické společnosti v Bengálsku, nemají možná od této míry daleko.

Poměr, v jakém by měla být běžná tržní úroková míra k běžné míře čistého zisku, mění se nutně podle toho, jak stoupá nebo klesá zisk. Dvojnásobek úroku se považuje ve Velké Británii za zisk, jejž obchodníci nazývají dobrým, slušným, přiměřeným. Těmito výrazy se myslím prostě označuje zisk obvyklý, běžný. V zemi, kde je obvyklá míra čistého zisku osm nebo deset procent, je snad přirozené, jde-li polovina zisku při podnikání s vypůjčenými penězi na úrok. Nebezpečí ztráty, kterému je tu kapitál vystaven, nese dlužník, který jej pro věřitele jaksi pojišťuje. A čtyři nebo pět procent může být u většiny druhů podnikání jak dostatečným ziskem za to nebezpečí, jaké je u tohoto pojištění, tak i dostatečnou náhradou za starosti s umístěním tohoto kapitálu. Ale v zemích, kde by obvyklá míra zisku byla buď značně nižší, nebo značně vyšší, poměr mezi úrokem a čistým ziskem by již takový být nemusel. Kdyby zisk byl značně nižší, nebylo by asi možno platit z něho celou polovinu na úrok, a kdyby byl značně vyšší, dalo by se platit víc.

V zemích, které rychle spějí k bohatství, může nízká míra zisku obsažená v ceně mnohého zboží vyvážit vysoké mzdy, a tyto země pak mohou prodávat stejně lacino jako jejich méně zámožní sousedé, u nichž jsou mzdy třeba nižší.

Vysoké zisky působí ve skutečnosti na zvýšení ceny práce mnohem více než vysoké mzdy. Tak kdyby se například v plátenictví měly všechny mzdy dělníků, tj. pazderníků, přadláků, tkalců atd., zvýšit o dvě pence denně, bylo by nutno zvýšit cenu jednoho kusu plátna tolikrát o dvě pence, kolik lidí na jeho výrobě pracovalo, a tuto cifru bychom museli znásobit ještě počtem dnů, po které pracovali. Ta část ceny zboží, která přichází na mzdu, zvýšila by se na každém stupni výroby v poměru k tomuto zvýšení mezd jenom aritmetickou řadou. Kdyby se však zisky všech zaměstnavatelů těchto dělníků zvýšily o pět procent, pak by ta část ceny zboží, která připadá na zisk, na všech stupních výroby stoupala v poměru k tomuto růstu zisku řadou geometrickou. Zaměstnavatel pazderníků požadoval by při prodeji svého lnu kromě celé hodnoty materiálu a mezd, které vyplatil dělníkům, ještě pět procent. Zaměstnavatel přadláků by žádal ještě pět procent jak ze zvýšené ceny, kterou zaplatil za len, tak i z mezd přadláků. A stejně zaměstnavatel tkalců by žádal pět procent jak ze zvýšené ceny zaplacené za lněnou přízi, tak i z mezd tkalců. Na zvyšování ceny zboží působí zvýšení mezd stejně jako prostý úrok na vzrůstání dluhů. Naši velcí obchodníci a majitelé manufaktur naříkají si hodně na neblahý vliv vysokých mezd, neboť prý zvyšují ceny a tím snižují odbyt jejich zboží jak na domácím trhu, tak v cizině. O neblahých účincích vysokých zisků nemluví. O zhoubných účincích svých vlastních výdělků mlčí. Naříkají jenom, jak ničivě působí výdělky jiných.

O mzdě a zisku při různém způsobu vynakládání práce a kapitálu

Souhrn výhod a nevýhod při tom kterém způsobu vynakládání práce a kapitálu musí být v témž kraji bud naprosto stejný, nebo musí k této rovnosti aspoň neustále směřovat. Kdyby se snad v témž kraji ukázalo, že to nebo ono zaměstnání je tam zřejmě výhodnější nebo méně výhodné než ostatní, v prvém případě by se tam tolik lidí nahrnulo a v druhém by z něho tolik lidí odešlo, že by se jeho výhodnost brzy vyrovnala s výhodností jiných druhů zaměstnání. Tak by to alespoň vypadalo ve společnosti, kde by věci byly ponechány svému přirozenému běhu, kde by byla naprostá svoboda a kde by si každý člověk mohl úplně volně vybrat zaměstnání, které by se mu zamlouvalo, a měnit je, kdykoli by se mu zlíbilo. Vlastní zájem by vedl každého k tomu, aby si vyhledával zaměstnání výhodné a vyhýbal se nevýhodnému.

V peněžních mzdách a ziscích jsou po celé Evropě ohromné rozdíly podle toho, jak různě se tu vynakládá práce a kapitál. Ale tyto rozdíly plynou jednak z jistých zvláštností i povolání samých, neboť některé tyto zvláštnosti, buď ve skutečnosti, nebo alespoň v obraznosti lidí, vynahrazují v některých zaměstnáních malou výnosnost v penězích a v jiných vyvažují výnosnost velkou, a jednak z evropské praxe, která v ničem neponechává věcem úplnou volnost.

Pojednám o oněch zvláštnostech i o oné praxi samostatně, a tak má tato kapitola dvě části.

Část I

Nerovnosti pocházející z povahy povolání samých

Uvedu pět podstatných okolností, které, pokud jsem mohl pozorovat, vynahrazují v některých povoláních jejich malou výnosnost v penězích a v jiných zase vyvažují velkou výnosnost:

Předně: příjemnost nebo nepříjemnost povolání samotných;

za druhé: snadnost a malá nákladnost nebo naopak nesnadnost a velká nákladnost přípravy k tomu kterému povolání;

za třetí: stálost nebo nestálost zaměstnání v tom kterém povolání;

za čtvrté: menší nebo větší stupeň důvěry, které musí požívat ti, kdož povolání vykonávají;

za páté: pravděpodobnost nebo nepravděpodobnost úspěchu v povolání.

Předně: mzdy jsou různé podle snadnosti nebo nesnadnosti, čistotnosti nebo nečistotnosti, váženosti nebo potupnosti povolání. Tak si ve většině krajů, počítáme-li celý rok, vydělá krejčovský tovaryš méně než tovaryš tkalcovský. Jeho práce je totiž mnohem lehčí. Tkalcovský tovaryš si vydělá méně než tovaryš kovářský. Jeho práce není sice vždycky lehčí, ale je mnohem čistší. Kovářský tovaryš, i když je to řemeslník, sotva si někdy vydělá za dvanáct hodin tolik, kolik si za osm hodin vydělá uhlokop, který je přece jen pouhý nádeník. Jeho práce není až tak špinavá, je méně nebezpečná a dělá se při denním světle a nad zemí. U všech vážených povolání je odměnou z valné části úcta. Měří-li se jejich výnosnost penězi, jsou celkem vzato zpravidla odměňována méně, než zasluhují, jak se ještě pokusím ukázat. Potupnost má účinky opačné. Povolání řezníka je surové a odporné; ve většině krajů je však výnosnější než většina obyčejných živností. Povolání popravčího, které je v takovém opovržení jako žádné jiné, je v poměru k množství vykonané práce placeno lépe než kterékoli jiné obyčejné řemeslo.

Lov zvěře a ryb, tedy nejdůležitější zaměstnání příslušníků společnosti ještě nevzdělané, stává se ve společnosti již pokročilé nejpříjemnější zábavou, a to, co dříve dělali lidé z nutnosti, dělají pak pro potěšení. A tak lidé, pro něž je zaměstnáním to, co je pro jiné zábavou, jsou v pokročilé společnosti vesměs velmi chudí. Rybáři jsou chudí již od dob Theokritových.12 Pytlák je ve Velké Británii vždycky velmi chudý. V zemích, kde přísné zákony pytláctví netrpí, není ani postavení lovce s koncesí mnohem lepší. Přirozené tíhnutí k těmto zaměstnáním způsobuje, že se jimi zabývá více lidí, než kolik se jich může při nich pěkně uživit, a tak, když produkt jejich práce přijde na trh, je v poměru k jejímu množství vždycky tak levný, že poskytuje těmto pracovníkům jen to nejnuznější živobytí.

Nepříjemnost a potupnost povolání působí na zisk z kapitálu stejně jako mzdy. Hospodský nebo krčmář, který není ve svém vlastním domě nikdy pánem a který musí snášet hrubost kdejakého opilce, vykonává povolání ne právě příjemné a ne příliš vážené. Sotva se však najde druhé takové obyčejné povolání, aby v něm malý kapitál tolik vynášel.

Za druhé: mzdy jsou různé podle toho, zda vyučit se tomu kterému povolání je snadné a levné nebo těžké a drahé.

Když se postaví nějaký nákladný stroj, postaví se jistě v očekávání, že ona práce navíc, kterou bude vykonávat do té doby, než se opotřebuje, uhradí kapitál do něho vložený, a to přinejmenším s obvyklým ziskem. Člověka, který se učí s vynaložením mnoha práce a času kterémukoli povolání vyžadujícímu mimořádnou zručnost a cvik, lze srovnat s některým takovým nákladným strojem. Musí se očekávat, že práce, kterou se učí vykonávat, nejen mu bude vynášet obvyklou mzdu za obyčejnou práci, ale navíc mu ještě uhradí veškeré náklady na učení alespoň s obvyklým ziskem, odpovídajícím kapitálu v jejich hodnotě. A musí se to stát v přiměřeném čase, poněvadž se musí brát zřetel na velmi nejisté trvání lidského života, stejně jako se bere zřetel i na jistější trvání stroje.

Na této zásadě se zakládá rozdíl mezi mzdou pracovníka kvalifikovaného a mzdou dělníka nekvalifikovaného.

V evropské praxi se považuje práce všech strojníků, řemeslníků a dělníků v manufakturách za práci kvalifikovanou, kdežto práce všech zemědělských dělníků za práci obyčejnou. Má se asi za to, že ta první práce je příjemnějšího a ušlechtilejšího rázu než ta druhá. V některých případech snad tomu tak opravdu je. Ale většinou je tomu docela jinak, jak se pokusím ukázat později. Evropské zákony a zvyklosti vyžadují tedy na osobě, která má vykonávat práci prvního druhu, aby prošla učednictvím, i když si při tom v různých krajích počínají nestejně přísně. Obyčejná práce je volně přístupná každému. Po celou dobu učednictví náleží celá učedníkova práce jeho mistrovi. Po tu dobu musí učedníka mnohdy živit rodiče nebo příbuzní a téměř vždy ho musí šatit. Mistrovi se za učení také většinou něco platí. Ti, kteří nemohou dávat peníze, dávají čas nebo se zavazují pracovat zdarma po dobu delší, než je obvyklý počet let. Tato náhrada, která není pro mistra vždy právě výhodná, protože učedníci bývají obyčejně lenoši, je pro učedníka vždycky na újmu. Při práci zemědělské učí se naproti tomu dělník, když koná nějakou práci snazší, zároveň dělat i práci obtížnou, a po celou tu dobu, co je v zaměstnání, ve všech obdobích, žije ze své vlastní práce. Je tedy rozumné, aby mzdy strojníků, řemeslníků a dělníků v manufakturách byly v Evropě o něco vyšší než mzdy obyčejných dělníků. Vyšší skutečně také jsou a tito dělníci jsou pro své vyšší výdělky ve většině krajů pokládáni za vyšší stav. Toto vyšší postavení je obyčejně vyšší jenom nepatrně. Denní nebo týdenní výdělky tovaryšů v běžnějších odvětvích výroby, jako například ve výrobě plátna a vlněných tkanin, jsou ve svém průměru ve většině krajů jen docela nepatrně vyšší než denní mzda obyčejných dělníků. Jejich zaměstnání je ovšem stálejší a ne tak rozmanité a jejich výdělky, vezmeme-li jejich souhrn za celý rok, jsou přece jen o něco větší. Zřejmě však nejsou větší o víc než o tolik, aby se uhradily vyšší náklady na jejich vyučení.

Příprava pro vědy a pro svobodná povolání se vleče ještě déle a je ještě nákladnější. Peněžní odměna malířů a sochařů, právníků a lékařů měla by tedy být mnohem štědřejší. A skutečně také je.

Na zisky z kapitálu má to, jak snadno nebo nesnadno se lze vyučit povolání, do kterého se kapitál má vložit, zřejmě pranepatrný vliv. Každému z těch různých způsobů, jak se ve velkých městech kapitálu obyčejně používá, lze se vlastně naučit téměř stejně snadno nebo stejně těžko. Jedno odvětví obchodu, ať již zahraničního nebo vnitřního, nemůže být přece o mnoho složitější než jiné jeho odvětví.

Za třetí: mzdy za práci se v různých povoláních liší podle stálosti nebo nestálosti zaměstnání.

V některých povoláních je zaměstnání mnohem stálejší než v jiných. Ve většině výrobních odvětví si může být tovaryš skoro jist, že za celý rok zaměstnání nebude možná dne, kdy by nebyl zaměstnán, bude-li ovšem schopen pracovat. Naproti tomu zedník nemůže pracovat za tuhých mrazů ani za špatného počasí a po všechen ostatní čas závisí jeho zaměstnání na příležitostné poptávce jeho zákazníků. Často se mu tedy stává, že je bez práce. A tak peníze, které si vydělá, když je zaměstnán, musí ho nejen uživit v době, kdy je bez práce, ale musí ho také nějak odškodnit za ty chvíle úzkosti a zoufalství, které jistě leckdy mívá, když si pomyslí na to své nejisté postavení. Jestliže jsou tedy průměrné výdělky dělníků v manufakturách téměř na stejné výši s denní mzdou nekvalifikovaných dělníků, mzdy zedníků jsou oproti těmto mzdám zpravidla o polovinu vyšší, ba až dvakrát tak vysoké. Kde nekvalifikovaní dělníci vydělají za týden čtyři pět šilinků, vydělají si zedníci často sedm osm; kde si obyčejní dělníci vydělají šest, zedníci berou často devět deset, a kde si pak vydělají devět deset, jako v Londýně, berou zedníci obyčejně patnáct až osmnáct šilinků. A přitom snad není druhé kvalifikované práce, které by se člověk naučil snáze než právě zedničině. Londýnští nosiči krytých sedacích nosítek dělají prý někdy přes léto zedníky. Vysoké mzdy těchto dělníků nejsou tedy ani tak odměnou za jejich zručnost jako spíše odškodněním za nestálost jejich povolání.

Práce tesaře vyžaduje asi o hodně více důvtipu a dovednosti než zedničina. Ale ve většině míst, neboť všude tomu tak není, je jeho denní mzda o něco nižší. Jeho zaměstnání také sice značně závisí na tom, jak si ho který zákazník objedná, ale ne tak docela, a nebývá přerušováno počasím.

Jestliže se stane, že ta povolání, která obyčejně poskytují stálé zaměstnání, v tom kterém místě stálé zaměstnání neposkytují, stoupnou vždycky mzdy vyučených dělníků oproti mzdám dělníků ne vyučených značně vysoko. Téměř každého řemeslnického tovaryše v Londýně může potkat, že ho jeho mistr bude brát do práce a zase propouštět ze dne na den a z týdne na týden, docela tak, jako se jinde jedná s nádeníky. Proto si tam nejnižší vrstva řemeslníků, krejčovští tovaryši, vydělávají denně dva a půl šilinku, třebaže mzda obyčejných dělníků činí tak asi půl druhého šilinku. V malých městech i na venkově rovnají se mzdy krejčovských tovaryšů sotva výdělkům obyčejných dělníků. Jenže v Londýně bývají, a to hlavně v létě, krejčovští tovaryši často i po mnoho týdnů bez práce.

Je-li nestálost zaměstnání ještě spojena s obtížností, nepříjemností a špinavostí práce, stoupne někdy mzda těch nejobyčejnějších nádeníků nad mzdy nejzručnějších řemeslníků. Uhlokop, který je placen podle výkonu, vydělá si prý v Newcastlu obyčejně asi dvakrát tolik, kolik činí mzda nekvalifikovaného dělníka, a v mnohých krajích ve Skotsku až asi třikrát tolik. Jeho vysoká mzda je důsledkem obtížnosti, nepříjemnosti a špinavosti jeho práce. Jeho zaměstnání může být většinou tak stálé, jak sám chce. Londýnští uhlíři vykonávají práci, která se obtížností, nepříjemností a špinavostí téměř rovná práci uhlokopa, a protože lodi s uhlím připlouvají, jak to ani jinak není možné, velmi nepravidelně, jejich zaměstnání je většinou velmi nestálé. Jestliže si tedy havíři vydělávají obyčejně dvakrát třikrát více než obyčejní dělníci, mohlo by se zdát docela přiměřené, kdyby si uhlíři vydělávali někdy čtyřikrát až pětkrát tolik. Před několika lety se při šetření jejich poměrů zjistilo, že podle sazby, podle níž byli tehdy placeni, mohli si za den vydělat šest až deset šilinků. Šest šilinků je v Londýně asi čtyřnásobek mzdy nádeníků, a nejnižší běžný výdělek lze v každém povolání vždycky považovat za výdělek valné většiny jeho příslušníků. I když se tyto výdělky zdají sebepřemrštěnější, kdyby byly vyšší, než aby prostě stačily odškodnit za všechny nepříjemné vlastnosti toho povolání, nahrnulo by se jistě brzy do tohoto povolání tolik uchazečů o práci, že by se v něm, jako v odvětví, které nemá žádné výsadní postavení, míra výdělků brzy snížila.

Na obvyklý zisk z kapitálu nemůže stálost nebo nestálost zaměstnání v tom kterém povolání působit. Zda kapitál je nebo není zaměstnán trvale, záleží nikoli na odvětví, nýbrž na podnikateli.

Za čtvrté: mzdy se liší podle menšího nebo většího stupně důvěry, které musí pracovník požívat.

Mzdy zlatníků a klenotníků jsou všude vyšší než mzdy mnoha jiných řemeslníků, a to nejen stejně dovedných, ale často ještě dovednějších; to proto, že se jim svěřuje materiál tak cenný.

Lékaři svěřujeme své zdraví; své jmění a někdy i život a pověst právníkovi a advokátovi. Takovou důvěru nemůžeme bez nebezpečí skládat v lidi nepatrného nebo nízkého postavení. Jejich odměňování musí být tedy takové, aby jim dalo společenské postavení, jaké musí mít ten, komu máme svěřit věci tak důležité. Přistoupí-li k této okolnosti ještě ona dlouhá doba a velké náklady, které si vyžaduje jejich studium, cena jejich práce se tím ještě zvýší.

Užívá-li někdo v podnikání jenom svého vlastního kapitálu, nejde o důvěru nebo svěřování. A úvěr, který mu někdy jiní poskytují, nezávisí na povaze jeho zaměstnání, nýbrž na mínění lidí o jeho majetku, poctivosti a opatrnosti. Různá míra zisku v různých podnikáních nemůže mít tedy příčinu v různém stupni důvěry, která se vkládá v ty, kdož je provozují.

Za páté: mzdy jsou v různých povoláních různé podle toho, jak pravděpodobný nebo nepravděpodobný je v nich úspěch.

Pravděpodobnost, že se člověk pro povolání, pro které byl vychován, skutečně hodí, je u různých zaměstnání velmi různá. Ve většině povolání, při nichž pracují ruce, je úspěch téměř jistý, ale velmi nejistý je u povolání svobodných. Dejte svého syna na ševcovinu, a není pochybnosti o tom, že se naučí ušít boty. Ale dejte ho studovat práva, a můžete vsadit aspoň dvacet proti jedné, že z něho nikdy nebude takový dobrý právník, aby ho právnictví uživilo. V naprosto spravedlivé loterii by měli ti, jejichž losy jsou taženy, dostat všechno, co prohrají ti, jejichž losy taženy nejsou. V povolání, kde je dvacet ztroskotanců proti jednomu člověku, který má úspěch, měl by ten jeden vlastně vydělat všechno, co mělo vydělat těch dvacet neúspěšných. Právní zástupce, kterému jeho povolání začne trochu vynášet, až když mu je třeba ke čtyřicítce, měl by dostat odškodnění za tak dlouhé a nákladné vzdělání nejen své vlastní, ale i těch více než dvaceti jiných, kteří si tím svým vzděláním pravděpodobně nikdy nic nevydělají. A i když se snad honoráře právních zástupců zdají někdy přemrštěné, to odškodnění, které skutečně dostanou, nečiní nikdy takovou sumu. Spočítejte si, kolik asi si v tom nebo onom kraji vydělají dohromady za rok všichni dělníci v některém obyčejném povolání, jako je ševcovina nebo tkalcovství, a kolik asi za rok utratí, a zjistíte, že ta první částka bude zpravidla vyšší než ta druhá. Ale přepočítejte si to tak i u právních zástupců a znalců práva na všech právnických školách a zjistíte, že jejich roční důchod je pramálo úměrný jejich ročním výdajům, i když budeme u příjmů počítat sumy co nejvyšší a u vydání co nejnižší. Loterie právnictví má tedy do dokonale spravedlivé loterie velmi daleko. Právnictví, jako mnoho jiných svobodných a vážených povolání, je na penězích odměňováno zřejmě nedostatečně.

Přesto si tato povolání nezadají s jinými zaměstnáními a přes všechny ty špatné vyhlídky se všichni nejušlechtilejší a nejosvícenější duchové do nich tlačí. Přitahují k nim dvě věci: předně touha po věhlasu, kterého dosáhne ten, kdo v některém z nich vynikne, a za druhé větší nebo menší přirozená víra každého nejen ve své schopnosti, ale i ve svou šťastnou hvězdu.

Vyniknutí v tom nebo onom povolání, v němž to jen málo lidí dotáhne aspoň k prostřednosti, je nejneomylnější známkou toho, čemu se říká génius nebo skvělé nadání. Všeobecný obdiv, který vždycky provází takové vynikající schopnosti, je vždycky i částí jejich odměny, a to částí větší nebo menší podle toho, je-li stupeň toho obdivu vyšší nebo nižší. Značnou částí této odměny je u lékařů a snad ještě větší u právníků. U básníků a filosofů představuje odměnu téměř celou.

Jsou některá nadání velmi příjemná a krásná a mít takové nadání vynucuje si jistý obdiv, ale předvádět je kvůli zisku se považuje, ať již právem nebo z předsudku, za jakousi veřejnou prostituci. Peněžní odměna těch, kdož je takto předvádějí, musí být tedy taková, aby se jí zaplatil nejen čas, námaha a náklady na vypěstování toho nadání, ale i špatná pověst, která padá na ty, kdož si jejich předváděním vydělávají na živobytí. Přemrštěné odměny herců a hereček, zpěváků a zpěvaček, tanečníků a tanečnic apod. mají tedy tento dvojí základ: vzácnost a krásu jejich nadání a špatnou pověst jejich povolání. Na první pohled se zdá nesmyslné, že jejich osobami opovrhujeme, a přitom s marnotratnou štědrostí odměňujeme jejich nadání. Ale činíme-li jedno, musíme nutně činit i druhé. Kdyby se snad veřejné mínění o takových povoláních nebo předsudky proti nim změnily, jejich peněžní odměna by se rychle zmenšila. Přicházelo by do nich více lidí a konkurence by cenu jejich práce rychle snížila. Takové nadání není sice zdaleka běžné, ale rozhodně není tak vzácné, jak se soudí. Mnoho lidí má opravdu výtečné nadání, ale nechtějí se snížit k tomu, aby je takto uplatňovali; a mnoho lidí by si je dovedlo vypěstovat, kdyby si jím mohli vydělávat a nebylo by to na úkor jejich váženosti.

Že většina lidí přeceňuje ve své domýšlivosti své schopnosti, je zlo již prastaré a mluvili o něm filosofové a mravokárci všech věků. Méně si již všímali toho, jak zaslepeně věří lidé ve svou šťastnou hvězdu. Ale tato víra je, pokud je to vůbec možné, ještě rozšířenější. Není na světě člověka jen poněkud slušného zdraví a jen poněkud dobré mysli, aby jí neměl aspoň trochu. Vyhlídku na výhru každý člověk více méně přeceňuje a možnost prohry většina lidí podceňuje a sotva který člověk jen poněkud slušného zdraví a jen poněkud dobré mysli odhaduje ji výše, než jaká skutečně je.

O tom, jak je přirozené vyhlídku na výhru přeceňovat, můžeme se přesvědčit z toho, jak se všude daří loteriím. Co svět světem stojí, nikdy ještě nebylo a nikdy také nebude loterie dokonale spravedlivé, takové, aby v ní úhrn proher byl vyvážen úhrnem výher, neboť pak by na ní podnikatel nic nevydělal. U státní loterie nemají losy skutečně tu cenu, která se za ně platí při koupi z první ruky, a přece se na trhu prodávají obyčejně s dvaceti, třiceti a někdy i čtyřicetiprocentní přirážkou. Jedinou příčinou této poptávky je bláhová naděje na získání některé z hlavních výher. A ani ti nejstřízlivější lidé nevidí žádnou hloupost v tom, když zaplatí nepatrný peníz za možnost vyhrát deset nebo dvacet tisíc liber, třebaže vědí, že i tento malý peníz představuje snad sumu o dvacet nebo třicet procent vyšší, než zač tato vyhlídka stojí. V loterii, kde by žádná výhra nepřekračovala dvacet liber, by taková poptávka po losech nebyla, třebaže jinak by se ona loterie blížila mnohem více dokonale spravedlivé loterii než obyčejná státní loterie. Aby měli větší vyhlídku na získání některé z hlavních výher, kupují si někteří lidé losů několik a jiní malé podíly na ještě větším množství losů. Není však spolehlivější matematické poučky, než že čím více máte losů, tolikrát pravděpodobněji proděláte. Skupte si všechny losy, a proděláte najisto; a čím více máte losů, tím máte k této jistotě blíže. O tom, že se možnost ztráty často podceňuje a téměř nikdy neodhaduje výše, než jaká skutečně je, můžeme se poučit z velmi skrovných zisků pojišťoven. Aby bylo možno pojišťovat vůbec nějaké podnikání proti nebezpečí ohně nebo pohromy na moři, musí být obvyklé pojistné tak vysoké, aby se z něho uhradily průměrné ztráty, zaplatily výdaje na řízení pojišťovacího podniku a aby vyneslo tolik, kolik by mohl vynášet stejný kapitál vynaložený v kterékoli jiné obyčejné živnosti. Člověk, který neplatí nic více než tuto částku, platí zřejmě pouze skutečnou hodnotu toho nebo onoho nebezpečí neboli nejnižší cenu, jaká se jen dá za takové pojištění rozumně očekávat. Ale i když si mnoho lidí pojišťováním něco vydělalo, velmi málo lidí si jím nadělalo velký majetek; a již jen z toho vyplývá dost jasně, že tu obvyklá vyváženost zisků a ztrát není o nic příznivější než v jiných obvyklých podnikáních, jimiž si tolik lidí nadělá jmění. Poplatek za pojištění je sice obyčejně velmi mírný, ale mnoho lidí přezírá nebezpečí tak, že jim nestojí za placení. Počítáme-li průměr z celé země, devatenáct domů z dvaceti nebo snad spíše devětadevadesát ze sta není vůbec pojištěno proti ohni. Nebezpečí při dopravě po moři zneklidňuje většinu lidí více, a tak lodí pojištěných je mnohem více než lodí nepojištěných. Ale mnoho jich vyplouvá vůbec nepojištěno bez ohledu na roční dobu a dokonce i za války. A nebývá to snad vždy z nerozumnosti. Má-li nějaká velká společnost nebo třeba i nějaký velký obchodník na moři dvacet nebo třicet lodí, pojišťuje se jaksi jedna druhou. Pojistné, které se ušetří na všech dohromady, může více než vyvážit ztráty, které je za normálních okolností tu a tam postihnou. Ve většině případů vede však k tomu, že se zanedbává pojištění lodí, stejně jako se zanedbává pojištění domů, nikoli takový chytrý výpočet, nýbrž pouhá lehkomyslná nedbalost a domýšlivé přezírání nebezpečí.

Přezírání nebezpečí a domýšlivá víra v úspěch nepůsobí v žádném období života tak mocně jako ve věku, kdy si mladí lidé volí své povolání. Jak málo může jejich víru ve štěstí vyvažovat strach z nezdaru, je vidět lépe ještě na tom, jak snadno se nechají mladí lidé zlákat na vojnu nebo na moře, než na dychtivosti mladých lidí lepších stavů věnovat se některému z tzv. svobodných povolání.

Co může ztratit prostý voják, je až příliš jasné. A přece se mladí dobrovolníci, nedbaje tohoto nebezpečí, nikdy nehlásí na vojnu tak ochotně jako na začátku nové války; neboť třebaže mají pramalé vyhlídky na povýšení, ve své mladické fantazii si malují tisíc příležitostí k proslavení a vyznamenání, příležitostí, které nikdy nenastanou. Tyto romantické naděje, toť vše, za co dávají svou krev. Jejich žold je menší než mzda obyčejných dělníků a jejich útrapy ve válečné službě jsou mnohem větší.

Loterie na moři není rozhodně tak nevýhodná jako loterie s vojnou. Syn řádného dělníka nebo řemeslníka odchází často na moře s otcovým souhlasem; dá-li se však naverbovat do armády, je to vždycky bez jeho svolení. Že může něčeho dosáhnout na moři, v tuto možnost věří i jiné lidé, ale že by mohl něco získat jako voják, takovou naději si činí jen on sám. Slavný admirál není předmětem takového obdivu jako slavný generál; a i největší úspěch na moři slibuje bohatství a slávu méně oslňující než stejný úspěch na souši. A u nižších hodností je v obou povoláních týž rozdíl. Podle předpisů o podřízenosti má námořní kapitán stejný stupeň hodnosti jako plukovník ve vojsku, ale v úctě, které všude požívá, se mu nevyrovná. V loterii je hlavních výher méně, a proto těch menších musí být více. A tak se obyčejní námořníci dostanou k nějakému tomu bohatství a povýšení častěji než obyčejní vojáci; a pro námořnické povolání mluví hlavně vyhlídka na tyto menší výhry. Zručností a hbitostí předčí námořníci skoro každého řemeslníka a jejich celý život je nepřetržitý řetěz útrap a nebezpečí, ale přes to všechno, přes zručnost a hbitost, přes ty svízele a nebezpečí, dokud jsou jen prostými námořníky, mívají za odměnu snad nanejvýš radost z toho, jak umějí uplatňovat onu zručnost a hbitost a jak dovedou překonávat ony svízele a nebezpečí. Jejich mzdy nejsou vyšší než mzdy obyčejných dělníků v tom přístavu, který určuje výši námořnických mezd. Ježto jezdí neustále od přístavu k přístavu, jsou měsíční výdělky námořníků, kteří vyplouvají z kteréhokoli přístavu Velké Británie, vyrovnanější než mzda kteréhokoli jiného dělníka v těch různých místech, a přístav, z něhož a do něhož pluje většina lodí, tj. přístav londýnský, určuje mzdy ve všech ostatních přístavech. Mzdy většiny skupin dělníků jsou v Londýně asi dvakrát vyšší než mzdy týchž skupin v Edinburghu. Ale námořníci, kteří vyplouvají z londýnského přístavu, vydělají si za měsíc sotva kdy o tři nebo čtyři šilinky více než ti, kteří vyplouvají z Leithu, a často není ten rozdíl ani tak velký. V míru činí londýnský výdělek v obchodních službách za kalendářní měsíc jedenadvacet až sedmadvacet šilinků. Obyčejný dělník si může v Londýně při sazbě devíti nebo desíti šilinků týdně vydělat za kalendářní měsíc čtyřicet až pětačtyřicet šilinků. Námořník ovšem dostává mimo plat ještě potraviny. Jejich hodnota není však asi vždycky vyšší než rozdíl mezi jeho výdělkem a výdělkem obyčejného dělníka; ale i kdyby snad někdy byla přece jen vyšší, nebude tato suma navíc pro námořníka čistým přírůstkem, poněvadž ony potraviny nemůže sdílet se svou ženou a rodinou; ty musí vydržovat doma ze své mzdy.

Nebezpečí, z nichž se někdy jen o vlásek vyvázne životem, a dobrodružný život mladé lidí od povolání nijak neodrazují, ba často mluví právě pro ně. Milující matka z nejnižších vrstev má často strach dát synka do školy v přístavním městě, aby se nenechal zlákat na moře, až uvidí lodě a bude mluvit s námořníky a uslyší o jejich dobrodružstvích. Vyhlídka na nebezpečenství ještě někde daleko, z nichž se, jak věříme, dostaneme odvahou a obratností, není nám nepříjemná a v žádném povolání mzdu nezvyšuje. Jinak je tomu v povoláních, kde odvaha a obratnost nepomohou. V povoláních, která jsou zdraví velmi škodlivá, jsou mzdy vždycky značně vysoké. Škodlivost je druh nepříjemnosti a její působení na mzdy je třeba řadit do této všeobecnější rubriky.

Při různých způsobech vynakládání kapitálu je běžná míra zisku více méně různá podle toho, jak jistý nebo nejistý je důchod. Ten je celkem vzato méně nejistý v obchodě vnitřním než v zahraničním, a v některých odvětvích zahraničního obchodu méně než v jiných. Méně nejistý je například při obchodování se Severní Amerikou než s Jamajkou. S nebezpečím stoupá vždy více méně i obvyklá míra zisku. Nezdá se však, že by s ním stoupala úměrně nebo tak, aby za ně poskytovala plnou náhradu. V nejhazardnějších podnikáních se přichází nejčastěji na mizinu. Tak podloudnictví, toto nejhazardnější podnikání, a také v případě úspěchu, patrně i podnikání nej výnosnější, dovede spolehlivě na mizinu. Tak jako jinde, i zde dovede domýšlivá naděje na úspěch nalákat do tohoto odvážného podnikání tolik dobrodruhů, že jejich vzájemná konkurence snižuje zisk pod míru, která by stačila odškodnit za jeho nebezpečnost. Aby za ně mohl poskytnout plnou náhradu, měl by běžný zisk nejen nahradit všechny ty ztráty, k jakým tu dochází, ale kromě obvyklého zisku z kapitálu by měl poskytovat dobrodruhům ještě další zisk podobné povahy, jako je zisk pojišťovatelů. Kdyby na tohle všechno stačily běžné zisky, nebyly by ovšem úpadky v tomto podnikání o nic častější než jinde.

Z pěti okolností, které mění mzdu, působí tedy na zisky z kapitálu pouze dvě; příjemnost nebo nepříjemnost zaměstnání a jeho nebezpečnost nebo bezpečnost. Co do příjemnosti nebo nepříjemnosti liší se velká většina různých způsobů vynakládání kapitálu jen málo nebo se vůbec neliší. Jednotlivé způsoby vynakládání práce se tu však liší značně; a běžný zisk z kapitálu s nebezpečím ztráty sice stoupá, ale nestoupá asi vždycky úměrně. Z toho všeho by mělo vyplývat, že v témž státě a v témž kraji by měla být průměrná nebo běžná míra zisku při různém použití kapitálu vyrovnanější než peněžní mzda za různé druhy práce. A také tomu tak je. Rozdíl mezi výdělkem obyčejného nekvalifikovaného dělníka a dobře zavedeného advokáta nebo lékaře je zřejmě mnohem větší než rozdíl mezi běžným ziskem v jakýchkoli dvou odvětvích podnikání. Mimo to zdánlivý rozdíl mezi zisky u různých druhů podnikání je obyčejně klam způsobený tím, že nerozlišujeme vždy to, co by se mělo považovat za mzdu, od toho, co by se mělo pokládat za zisk.

Příslovečným se stal zisk lékárníků a označuje se tak něco obzvláště přemrštěného. Tento zdánlivě velký zisk není často nic jiného než přiměřená mzda za práci. Umění lékárnické vyžaduje více vědomostí, je choulostivější než umění kteréhokoli řemeslníka a svěřují se mu věci daleko důležitější. Lékárník dělá vždy lékaře chudým a leckdy, nejde-li o něco zvlášť nebezpečného, i bohatým. Jeho odměna by tedy měla odpovídat jeho obratnosti a tomu, co se mu svěřuje, a plyne mu zpravidla z ceny, za niž prodává své léky. Ale veškeré léky, které prodá za celý rok nejlépe zavedený lékárník ve velkém tržním městě, nestojí ho snad více než třicet nebo čtyřicet liber. A tak i když je snad prodá za tři čtyři sta, tj. s tisíciprocentním ziskem, nečiní to často více než přiměřenou mzdu za práci, kterou si připočítává k ceně léků, což je jediný způsob, jak si ji může započítat. Většina jeho zdánlivého zisku je skutečná mzda v rouše zisku.

V malém přístavním městečku vydělá malý obchodník smíšeným zbožím na kapitálu pouhého jednoho sta liber čtyřicet nebo padesát procent, kdežto bohatý obchodník ve velkém vydělá v témž místě na kapitálu deseti tisíc sotva osm nebo deset procent. Živnost malého obchodníka je tam asi pro pohodlí obyvatel nezbytná a pro omezenost trhu se tu nemůže uplatnit větší obchodní kapitál. Ten člověk však musí ze své živnosti nejen prostě žít, ale musí z ní žít přiměřeně požadavkům, jaké si taková živnost činí. Nejenže musí mít malý kapitál, musí také umět číst, psát, vést účty a musí se slušně vyznat v nějakých padesáti nebo šedesáti různých druzích zboží, v cenách a jakosti toho zboží a vědět, kde je může nakoupit nejlevněji. Musí mít zkrátka všechny znalosti, které potřebuje velký obchodník, a nic mu ostatně nebrání, aby se takovým velkým obchodníkem stal, jen to, že nemá dost velký kapitál. Třicet nebo čtyřicet liber ročně se rozhodně nedá považovat za příliš velkou odměnu za práci člověka s tak velkými znalostmi. Odpočítejte to od zdánlivě velkých zisků z jeho kapitálu a zbude vám možná o málo víc než obyčejný zisk z kapitálu. I v tomto případě je větší část zdánlivého zisku skutečnou mzdou.

V hlavním městě je rozdíl mezi zdánlivým ziskem při obchodování v malém a ve velkém mnohem menší než v malých městech a na venkově. Tam, kde se může v takové kramářské živnosti uplatnit deset tisíc liber, mzda za kramářovu práci musí být jen velmi nepatrným přídavkem ke skutečnému zisku z tak velkého kapitálu. Zdánlivý zisk bohatého maloobchodníka vyrovnává se tam tedy téměř zisku velkoobchodníka. Proto v drobném prodeji je zboží v hlavním městě obyčejně stejně laciné a často ještě lacinější než v malém městečku nebo na venkově. Koloniální zboží je tam například vůbec mnohem levnější; stejně levný je tam často chléb a maso. Dopravit koloniální zboží do velkého města nestojí o nic více než dopravit je na venkov; dopravit tam obilí a dobytek stojí mnohem více, poněvadž se musí většinou dovážet z mnohem větší dálky. Jelikož je tedy pořizovací cena koloniálního zboží na obou místech stejná, je zboží nejlacinější tam, kde se na něm čítá nejmenší zisk. Pořizovací cena chleba a masa ve velkém městě je větší než na venkově, a ačkoli je tam menší zisk, nebývají tam tyto potraviny zpravidla levnější, nýbrž často jen stejně levné. U takového zboží, jako je chléb a maso, táž příčina, která zmenšuje zdánlivý zisk, zvětšuje pořizovací cenu. Rozsáhlý trh, protože se na něm může uplatnit větší kapitál, snižuje zdánlivý zisk, ale poněvadž se zásobuje z větší dálky, zvyšuje pořizovací cenu. Toto snížení na jedné straně a zvýšení na straně druhé se asi většinou téměř vyvažuje. Proto také, ačkoli jsou ceny obilí a dobytka v různých krajích země obyčejně velmi různé, ceny chleba a masa jsou v největší části země téměř stejné.

I když jsou zisky z kapitálu v obchodě jak ve velkém, tak i v malém v hlavním městě zpravidla menší než v malých městech a na venkově, lze se ve velkém městě často dopracovat z malých začátků velkého bohatství, kdežto v malých městech se to téměř nestává. V malých městech a na vesnicích je trh úzký, a tak se obchod nemůže rozšiřovat vždycky tak, jak se rozšiřuje kapitál. I když v takových místech bývá tedy míra zisku toho nebo onoho člověka velmi vysoká, úhrnná suma zisku nemůže být nikdy příliš velká, a stejně tak i jeho úhrnný roční přírůstek. Ve velkých městech se může obchod naproti tomu rozšiřovat podle toho, jak roste kapitál, a úvěr hospodárného a úspěšného člověka vzrůstá mnohem rychleji než jeho kapitál. Jeho obchod se rozšiřuje úměrně k úhrnu jeho kapitálu i úvěru, jeho úhrnný zisk je úměrný rozsahu jeho obchodu a roční přírůstek tohoto zisku je úměrný sumě jeho zisku. Zřídkakdy se však stává, a to i ve velkých městech, že v některém řádném, zavedeném a známém odvětví podnikání dojde někdo k velkému jmění jinak než tím, že se po celý dlouhý život přičiňuje, šetří a stará. Dá se tu ovšem někdy nesmírně zbohatnout i náhle, a to takzvanou spekulací. Obchodní spekulant nepůsobí v žádném řádném, zavedeném a známém odvětví obchodu. Letos je obchodníkem s obilím, napřesrok bude obchodovat s vínem a další rok snad s cukrem, s tabákem nebo s čajem. Dá se do jakéhokoli podnikání, když tuší, že mu bude pravděpodobně vynášet více než obvyklý zisk, a zanechá ho, když vidí, že se jeho zisk asi vrátí na úroveň jiných odvětví podnikání. Jeho zisky a ztráty neodpovídají tedy obvyklým ziskům a ztrátám v žádném zavedeném a známém podnikání. Smělý dobrodruh může někdy dvěma třemi úspěšnými spekulacemi dosáhnout značného jmění, ale stejně tak snadno může o ně dvěma třemi neúspěchy přijít. Toto podnikání se dá provozovat jedině ve velkých městech. Přehledu, jakého je k němu potřebí, lze nabýt jenom v místech s velmi rozsáhlým obchodním a písemným stykem.

Oněch pět uvedených okolností působí sice podstatnou nerovnost ve mzdách a v ziscích z kapitálu, ale nepřináší ani jednu ze skutečných nebo domnělých výhod a nevýhod toho nebo onoho způsobu vynakládání práce nebo kapitálu. Povaha oněch okolností je taková, že při některých těchto způsobech vynahradí malý peněžní zisk a při jiných způsobech zase vyváží zisk velký.

Aby se však takto mohly vyrovnávat všechny výhody i nevýhody, jsou nezbytné tři věci, a to i tam, kde je naprostá svoboda. Předně: ony způsoby podnikání musí být známé a v kraji již dávno zavedené. Za druhé: Musí být ve svém obvyklém, možno říci přirozeném stavu. Za třetí: Musí být jediným nebo hlavním zaměstnáním lidí, kteří se jimi zabývají.

Předně: k takovému vyrovnání může dojít jedině v druzích podnikání, které jsou známé a v kraji již dávno zavedené.

Jsou-li všechny ostatní okolnosti stejné, jsou mzdy obyčejně vyšší u zaměstnání nových než u starých. Když se některý podnikatel pokouší založit novou manufakturu, musí v prvé řadě nalákat dělníky z jiných odvětví výroby vyššími mzdami, než jaké si mohou vydělat ve svém starém zaměstnání nebo než jaké by jinak odpovídaly povaze nové práce; a teprve po uplynutí delší doby si může dovolit snížit je na obvyklou úroveň. Výroba, která vzniká jenom proto, aby uspokojovala vrtochy módy, se neustále mění a málokdy trvá tak dlouho, aby se mohla považovat za starou, zavedenou výrobu. Naproti tomu výroba, která má uspokojovat zvyk a potřeby, podléhá změnám méně, a poptávka po výrobku téhož tvaru nebo téhož způsobu zpracování může tu přetrvat i celá staletí. Mzdy bývají tedy vyšší u výroby nově zaváděné než u staré. Tak v Birminghamu se vyrábějí spíše věci módní, kdežto v Sheffieldu je hlavně stará, zavedená výroba. A mzdy v těchto dvou městech odpovídají prý rozdílu v povaze výroby.

Zavádění nějaké nové výroby nebo kteréhokoli nového odvětví obchodu nebo nějaké nové praktiky v zemědělství je vždycky spekulací, od níž si podnikatel slibuje mimořádný zisk. Někdy jsou tyto zisky velmi velké a někdy, a to možná častěji, je tomu právě naopak. Obyčejně však nejsou v žádném ustáleném poměru k ziskům v ostatních starších odvětvích podnikání v tom kraji. Jestliže se záměr podaří, je zisk zpočátku zpravidla velmi vysoký. Když se však tento nový druh podnikání nebo praktika vžije a vejde ve všeobecnou známost, konkurence sníží zisk na úroveň ostatních druhů podnikání.

Za druhé: tato celková vyrovnanost výhod a nevýhod při různých způsobech vynakládání práce a kapitálu se může vyskytnout jenom za obvyklého, možno říci přirozeného stavu jejich vynakládání.

Poptávka po téměř každém druhu práce je někdy větší, někdy menší než obyčejně. V prvém případě výhody tohoto vynakládání stoupnou nad obvyklou úroveň a v druhém případě klesnou pod ni. Poptávka po zemědělské práci je větší o senoseči a o žních než po většinu roku; a mzdy stoupají s poptávkou. Za války, kdy čtyřicet nebo padesát tisíc námořníků musí přejít z obchodního loďstva do služeb královských, stoupá u obchodních lodí nutně poptávka po námořnících, a tu jejich mzdy obyčejně stoupnou z jedenadvaceti až sedmadvaceti šilinků na čtyřicet až padesát šilinků měsíčně. Naproti tomu v odvětvích výroby, která upadají, mnozí dělníci neradi opouštějí své staré zaměstnání, a tak se jich mnoho raději spokojí se mzdou menší, než by jinak odpovídalo povaze jejich zaměstnání.

Zisk z kapitálu se mění podle ceny zboží, na něž se kapitál vynakládá. Stoupne-li cena některého zboží nad obvyklou nebo průměrnou míru, zisky alespoň některé části kapitálu, který se vynaloží na to, aby zboží mohlo přijít na trh, stoupnou nad svou přiměřenou úroveň, a klesá-li cena, klesnou pod svou obvyklou úroveň. Všechno zboží podléhá více nebo méně kolísání cen, ale některé více než jiné. U každého zboží, které se vyrobí vynaložením lidské práce, se množství práce vynaložené za rok řídí nutně podle roční poptávky, a to tak, aby se průměrný roční produkt co nejvíce rovnal průměrné roční spotřebě. V některých druzích podnikání se, jak jsem již uvedl, vyrobí stejným množstvím práce vždycky stejné nebo téměř stejné množství zboží. Tak například při výrobě plátna nebo vlněných tkanin vyrobí stejný počet dělníků za rok téměř stejné množství plátna nebo vlněných tkanin. Kolísání tržní ceny u takového zboží je tedy způsobeno jenom nějakými náhodnými změnami v poptávce. Státní smutek zvýší ceny černých látek. A protože poptávka po většině druhů obyčejného plátna nebo vlněných tkanin zůstává celkem stejná, zůstává stejná i cena. Jsou však jiná zaměstnání, v nichž se stejným množstvím vynaložené práce nevyrobí vždycky stejné množství zboží. Tak například stejné množství práce vyrobí v různých letech velmi odlišné množství obilí, vína, chmele, cukru, tabáku apod. Cena takového zboží se mění tedy nejen se změnami poptávky, ale také s mnohem většími a mnohem častějšími změnami množství, a proto je nanejvýš nestálá. Ale s cenami zboží musí kolísat i zisk některých obchodníků. Proto se činnost obchodních spekulantů týká především takového zboží. Snaží se je skoupit, když tuší, že jeho cena půjde asi nahoru, a prodat je, když půjde asi dolů.

Za třetí: tato celková vyrovnanost výhod a nevýhod u různých způsobů vynakládání práce a kapitálu může nastat jenom tehdy, jsou-li jediným nebo hlavním zaměstnáním lidí, kteří se jim věnují.

Jestliže si člověk vydělává jedním zaměstnáním, které mu nezabere většinu času, je v době svého volna často ochoten pracovat v nějakém jiném za menší mzdu, než jaká by jinak odpovídala povaze onoho zaměstnání.

Na mnoha místech ve Skotsku žijí stále ještě lidé, kterým se říká domkáři (cotters, cottagers), ale před několika lety jich bylo mnohem více než dnes. Jsou to jacísi pomocní dělníci majitelů půdy a pachtýřů. Za odměnu dostávají od svých pánů obyčejně domek, zahrádku na pěstování zeleniny, kousek louky, aby si mohli chovat kravku, a někdy i pár jiter špatné orné půdy. Když má pán pro ně práci, dá jim mimo to i každý týden dvě ošatky ovesné mouky v ceně nějakých šestnácti pencí. Po většinu roku pro ně skoro žádnou práci nemá, a obdělávání jejich vlastního skrovného hospodářství jim všechen zbylý čas nevyplní. Dokud bývalo takových domkářů více než dnes, byli prý ochotni věnovat za nepatrnou odměnu svůj volný čas komukoli a pracovali prý za nižší mzdy než ostatní dělníci. V dávných dobách byli rozšířeni po celé Evropě. V zemích s hůře obdělávanou půdou a řidčeji osídlených by si nebyla jinak většina majitelů půdy a pachtýřů mohla opatřit tolik mimořádných pracovníků, kolik je jich při práci v zemědělství v určitých obdobích zapotřebí. Je jasné, že denní nebo týdenní odměna, kterou takoví dělníci dostávali od svých zaměstnavatelů, nepředstavovala celou cenu jejich práce. Značnou její část poskytovalo ono jejich malé hospodářství, na němž byli pachtýři. Tuto denní nebo týdenní odměnu považovali však často za celou cenu jejich práce mnozí spisovatelé, kteří sbírali ceny potravin a práce ve starých dobách a s potěšením zjišťovali, jak byly obojí úžasně nízké.

Produkt takové práce přichází na trh často laciněji, než jak by jinak odpovídalo jeho povaze. Ve Skotsku se v mnoha krajích pletou punčochy mnohem levněji, než za kolik se dají kdekoli vyrobit na stavu. Jsou to výrobky dělníků, kteří mají valnou část svého živobytí z nějakého jiného zaměstnání. Do Leithu se každým rokem dováží více než tisíc párů shetlandských punčoch po pěti až sedmi šilincích za pár. V Learwicku, tomto malém hlavním městě Shetlandských ostrovů, platí se, jak mi tvrdili, za obyčejnou práci deset pencí denně. Na týchž ostrovech pletou vlněné punčochy, které mají hodnotu od jedenadvaceti šilinků výše.

S předením lnu je to ve Skotsku skoro stejné jako s pletením punčoch, tj. práci provádějí dělníci, kteří konají hlavní námezdní práci v jiném oboru. Ti, kdo se chtějí uživit jenom jedním z těchto dvou zaměstnání, vydělají si toliko na praskrovné živobytí. Přadlena, která si dovede vydělat za týden dvacet pencí, považuje se již ve většině krajů Skotska za zdatnou pracovnici.

V bohatých zemích je trh zpravidla tak rozsáhlý, že kterékoli odvětví podnikání stačí zaměstnat veškerou práci i kapitál těch, kteří se mu věnují. Případy, že se lidé živí jedním zaměstnáním a přitom si trochu přivydělávají jiným, vyskytují se hlavně v zemích chudých. Ale příklad něčeho podobného, který teď uvedu, najde se v hlavním městě země velmi bohaté. Myslím, že se v celé Evropě nenajde město, kde by bylo nájemné z domů tak drahé jako v Londýně, ale na druhé straně zase neznám žádné druhé město, kde by se tak levně pronajímaly zařízené byty. V Londýně je takový pronájem nejen mnohem lacinější než v Paříži, ale dokonce ještě lacinější než pronájem stejně dobrého bytu v Edinburghu. A což se bude zdát opravdu divné, příčinou levného nájemného za zařízené byty je vysoké nájemné z domů. Drahotu nájemného z domů v Londýně nepůsobí jen všichni ti činitelé, kteří ji způsobují ve všech hlavních městech, tj. drahota práce, drahota všeho stavebního materiálu, který se musí dovážet obyčejně z velké dálky, a hlavně drahota renty z pozemků, neboť každý majitel půdy tu vystupuje v úloze monopolisty a často požaduje za jediné jitro špatné půdy v městě rentu vyšší, než jakou dostane na venkově za sto jiter nejlepší půdy. Je tu ještě jiná příčina, a to onen zvláštní anglický zvyk, který nutí každého pána domácnosti, aby najímal celý dům od střechy až po přízemí. V Anglii je obytný dům vlastně všechno, co je pod jednou střechou. Ve Francii, ve Skotsku a v mnoha jiných evropských zemích neznamená to slovo často nic více než jedno poschodí. Londýnský živnostník je nucen najmout si dům v té části města, kde bydlí jeho zákazníci. Krám má v přízemí a on sám se svou rodinou přespává v podkroví. Na část nájemného z domu hledí si přivydělat tím, že dvě prostřední poschodí pronajímá podnájemníkům. Rodinu hodlá ovšem živit ze své živnosti, a ne z podnájemníků. V Paříži a v Edinburghu bývá naproti tomu pronajímání bytů zpravidla jediným prostředkem obživy a cena podnájmu musí pak ovšem uhradit nejen celé nájemné z domu, ale i veškeré výdaje na rodinu.

ČÁST II

Nerovnosti způsobované evropskou praxí

Jsou to nerovnosti v celkovém souhrnu výhod a nevýhod při různých způsobech vynakládání práce a kapitálu, ke kterým musí nutně docházet tehdy, schází-li některá z oněch tří uvedených nezbytných podmínek, a to i tam, kde je naprostá svoboda. Ale v evropské praxi se věcem naprostá svoboda neponechává, a tím vznikají nerovnosti jiné, mnohem významnější.

Dochází k tomu většinou trojím způsobem. Předně: v některých povoláních tím, že se konkurence omezí na méně lidí, než kolik by se jich věnovalo tomuto povoláni jinak. Za druhé: v jiných povoláních tím, že se počet konkurentů zvyšuje nad přirozenou mez. Za třetí: tím, že se brání volnému přecházení práce a kapitálu z oboru do oboru i z místa na místo.

Předně: evropská praxe způsobuje velmi vážnou nerovnost v celkovém souhrnu výhod a nevýhod při různých způsobech vynakládání práce a kapitálu tím, že se v některých oborech omezuje konkurence na menší počet lidí, než jaký by se jim chtěl věnovat jinak.

Hlavním prostředkem, jehož využívá k tomuto účelu, jsou výsadní práva cechů (corporations).

Ve městě, kde existuje takové cechovně regulované řemeslo, omezuje jeho výsadní právo konkurenci nutně na ty, kteří smějí provozovat příslušnou živnost. Nezbytným předpokladem k získání tohoto práva je zpravidla vyučení u místního oprávněného mistra. Stanovy cechu určují někdy, i na kolik učedníků má mistr právo, a téměř vždy, kolik let musí učedník sloužit. Obě nařízení chtějí konkurenci omezit na mnohem menší počet lidí, než kolik by se jich snad chtělo na onu živnost dát jinak. Omezením počtu učedníků omezuje se tento počet přímo. Dlouhou výuční dobou omezuje se nepřímo, ale stejně účinně, poněvadž se tím zvyšují náklady na vyučení.

V Sheffieldu stanovy tamního cechu předpisují, že žádný nožířský mistr nesmí mít najednou více učedníků než jednoho. V Norfolku a v Norwichi smí mít tkalcovský mistr nanejvýš dva učedníky, jinak by musel platit králi měsíčně pokutu pět liber. Mistr kloboučnický nesmí mít v anglických osadách více než dva učně, jinak by platil pokutu pět liber měsíčně, a to polovinu králi a polovinu tomu, kdo by ho u kteréhokoli příslušného soudu zažaloval. Obě tato nařízení byla sice potvrzena státním zákonem, ale vzešla zřejmě z téhož cechovního ducha, který uvedl v život stanovy sheffieldské. Cech londýnských tkalců hedvábí existoval sotva rok, a již vydal nařízení, že žádný mistr nesmí mít najednou více než dva učedníky. K zrušení tohoto nařízení bylo pak třeba zvláštního zákona.

Za starodávna bylo v celé Evropě u většiny živností provozovaných zapsanými cechy obvyklou stanovenou výuční dobou sedm let. Všem takovým cechům se kdysi říkalo univerzity, což je latinsky název vlastně pro každé zapsané společenstvo nebo cech. Univerzita kovářů, univerzita krejčích apod., s takovými názvy se setkáváme běžně v starých listinách starobylých měst. Když se zakládala ona zvláštní společenstva, kterým se teď říká univerzity, byla doba studia nutná k dosažení hodnosti mistra svobodných umění zřejmě stanovena podle výuční doby v obyčejných živnostech, které si zakládaly svá společenstva již mnohem dříve. Právě tak jako v obyčejných živnostech ten, kdo se chtěl stát mistrem a sám chtěl mít učedníky, musel si napřed odpracovat sedm let u řádně oprávněného mistra, tak i ten, kdo se chtěl stát mistrem, učitelem nebo doktorem (to byla v dávných dobách původně synonyma) svobodných umění a mít sám žáky nebo učedníky (rovněž slova původně synonymická), kteří by studovali u něho, musel sedm let studovat u některého řádně oprávněného mistra.

Zákonem z 5. roku vlády královny Alžběty,13 kterému se obyčejně říká zákon o učednictví, bylo stanoveno, že napříště nesmí nikdo provozovat žádný obchod, řemeslo, ani umění, které se tehdy v Anglii provozovaly, dokud si neodslouží nejméně sedm let jako učedník. A tak se z toho, co do té doby bylo jenom nařízením mnoha jednotlivých cechů, v Anglii stal řádný státní zákon, vztahující se na všechny živnosti provozované v městech. Slova toho zákona jsou sice velmi všeobecná a měla se zřejmě týkat celého království, ale jeho působnost byla výkladem omezena na obce s tržním právem, neboť se uznávalo, že na venkově jeden člověk provozuje třeba několik různých živností, ačkoli se každé z nich neučil po sedm let jako učedník, a že je to v zájmu obyvatel nutné, protože tam mnohdy nebývalo tolik lidí, aby každá živnost měla své samostatné pracovníky.

Přísným výkladem slov byla působnost zákona omezena rovněž na ty živnosti, které byly v Anglii zavedeny před vydáním zákona z 5. roku vlády královny Alžběty, a nevztahovala se na ty, jež byly zavedeny až později. Toto omezení vedlo k rozlišování, které potom v nařízeních státní správy vypadá vskutku krajně hloupě. Tak bylo například stanoveno, že si výrobce kočárů nesmí vyrábět kočárová kola ani sám, ani si k tomu nesmí najímat tovaryše, ale že si je musí kupovat od mistra kolářského. Kolářství existovalo totiž v Anglii jako řemeslo již před vydáním zákona z 5. roku vlády královny Alžběty. Ale kolářský mistr smí vyrábět kočáry jak sám, tak smí jejich výrobou zaměstnávat tovaryše, třebaže se kočárnictví neučil sedm let. Na kočárnictví se zákon totiž nevztahoval, protože toto řemeslo se v době, kdy byl vydán, v Anglii ještě neprovozovalo. Z téhož důvodu nespadají pod tento zákon mnohá řemesla v Manchesteru, Birminghamu a Wolverhamptonu, protože se před vydáním zákona z 5. roku vlády královny Alžběty v Anglii neprovozovala.

Ve Francii má výuční doba v různých městech a u různých živností nestejně dlouhé trvání. V Paříži se u mnohých živností vyžaduje doba pěti let. Ale nežli smí člověk své řemeslo provozovat jako mistr, musí si často odsloužit ještě dalších pět let jako tovaryš. Po tu dobu se mu říká mistrův společník (companion) a období této služby je nazýváno společnictví.

Ve Skotsku není trvání výuční doby určeno žádným všeobecným zákonem. Různé cechy si určují délku této doby podle svého. Je-li dlouhá, lze se zpravidla z její části vykoupit zaplacením malého poplatku. Ve většině měst stačí zaplatit malý poplatek i k přijetí do kteréhokoli cechu. Tkalci lněného a konopného plátna, hlavních to výrobků této země, stejně jako všichni řemeslníci, kteří pro ně pracují, jako koláři, cívkaři apod., smějí vykonávat své živnosti v cechu kteréhokoli města, aniž za to musí zaplatit nějaký poplatek. Maso může ve dny zákonně povoleného prodeje ve městech s cechy prodávat kdokoli. Ve Skotsku stačí k vyučení zpravidla tři roky, a to i u některých řemesel velmi umných. Pokud vím, není v Evropě žádná jiná země, kde by cechovní zákony byly tak mírné.

Onen majetek, jímž je pro každého člověka jeho práce, je základním zdrojem všeho ostatního majetku, a proto je nanejvýš posvátný a svrchovaně nedotknutelný. Dědictvím chudého člověka je jeho síla a zručnost jeho rukou; a brání-li se mu, aby mohl svou sílu a zručnost uplatňovat tak, jak sám uzná za vhodné, pokud to není na újmu jeho bližnímu, je to zřejmé provinění proti jeho nanejvýš posvátnému vlastnictví. Je to zjevné neoprávněné zasahování do spravedlivé svobody dělníka i těch, kteří by ho třeba chtěli zaměstnat. Jednomu člověku se tak brání pracovat v tom zaměstnání, které se mu zdá vhodné, druhému se pak brání zaměstnat osobu, která se mu zdá vhodná. Rozhodování o tom, zda se někdo k tomu nebo onomu zaměstnání hodí, lze jistě svěřit soudnosti zaměstnavatelů, jejichž zájmů se to přece týká nejvíce. Předstíraná úzkostlivost zákonodárce, aby snad nezaměstnávali osobu nevhodnou, je tedy zřejmě právě tak nemístná jako nespravedlivá.

Zavedení dlouhé doby učení nemůže nijak zaručit, že se do veřejného prodeje nedostane výrobek špatný. Stává-li se to, jde tu zpravidla o podvod, a nikoli o neschopnost. Ale proti podvádění nemůže poskytnout záruku sebedelší doba učení. Aby se zabránilo tomuto zlořádu, k tomu je třeba opatření docela jiných. Punc na předmětech z drahého kovu nebo značka na plátně nebo na vlněné látce poskytují kupujícímu mnohem větší jistotu než jakýkoli zákon o učednictví. Podívá se obyčejně na punc nebo na značku, ale ani ho nenapadne, aby pátral po tom, zda se ti, kdo tu kterou věc vyrobili, učili sedm let.

Zavedení dlouhé doby učení nevede mladé lidi k pilnosti. Tovaryš, který je placen od kusu, bude se velmi pravděpodobně přičiňovat, protože mu jeho přičinění přinese pokaždé užitek. Učedník bude nejspíš lenivý, a lenivý je skoro vždycky, protože kdyby nelenošil, stejně by z toho bezprostředně nic neměl. U podřadných zaměstnání veškerá rozkoš z práce tkví v odměně za ni. Ti, kdo mohou užívat této rozkoše nejdříve, přijdou také asi práci nejdříve na chuť a brzy navyknou pracovitosti. Je pochopitelné, že když mladý člověk za práci dlouho nic nedostane, bude k ní mít nechuť. Chlapci, kteří jsou dáni do učení z dobročinných ústavů, bývají obyčejně nuceni pracovat jako učedníci ještě déle, a většinou se z nich stávají velcí lenoši a ničemové.

Ve starověku neznali učednictví vůbec. V každém zákoníku novodobém je o vzájemných povinnostech mistra a učedníka hezky dlouhý odstavec. Římské právo neříká o nich vůbec nic. Neznám ani jediné řecké nebo latinské slovo (a mohu se snad odvážit tvrdit, že takového slova ani není), jež by vyjadřovalo představu, kterou dnes máme při slovu „učedník“, tj. představu člověka nuceného pracovat po několik let v určité živnosti pro svého mistra za to, že ho ten mistr oné živnosti vyučí.

Dlouhá doba učení je úplně zbytečná. Ani v takových uměních, jako je sestrojování hodin a hodinek, která jsou přece mnohem složitější než obyčejné živnosti, není nic tak záhadného, aby si vyžadovala dlouhou dobu učení. Samo vynalezení takových krásných přístrojů, ba i vynalezení některých nástrojů nutných k jejich sestrojení bylo nesporně dílem hlubokých úvah a dlouhé doby a právem je můžeme považovat za jeden z nejšťastnějších výsledků usilování lidské vynalézavosti. Ale jak již jsou tyto dvě věci nakrásně vynalezeny a řádně pochopeny, nemůže to trvat déle než několik týdnů, vysvětlit co nejdůkladněji kterémukoli mladému člověku, jak užívat nástrojů a jak tyto přístroje sestavovat. Možná že by k tomu stačilo i několik dní. V obyčejných řemeslech zaměstnávajících hlavně ruce by na to několik dní stačilo jistě. Zručnosti se ovšem ani u obyčejných řemesel nedosáhne bez dlouhé praxe a zkušenosti. Ale mladý člověk by se učil mnohem pilněji a pozorněji, kdyby hned od začátku pracoval jako tovaryš a dostával plat úměrný té trošce práce, kterou by zastal, a kdyby platil za materiál, který by snad někdy z neopatrnosti nebo nezkušenosti pokazil. Jeho učení by pak bylo zpravidla účinnější, nebylo by tak nudné a ani by tolik nestálo. Mistr by ovšem prodělával. Přicházel by po sedm let o celou učedníkovu mzdu, kterou nyní ušetří. Koneckonců by snad prodělával i učedník. Měl by v řemesle, kterému by se tak snadno učilo, více konkurentů, a až by se stal hotovým řemeslníkem, byla by jeho mzda mnohem nižší než teď. Větší konkurence by snížila jak zisk mistrů, tak i mzdy dělníků. Řemesla, živnosti, „umění“, ty všechny by prodělávaly. Vydělala by společnost, protože výrobky všech řemeslníků by tak přicházely na trh mnohem levněji.

Všechny cechy a většina cechovních zákonů byly vytvořeny právě proto, aby zamezily tomuto snížení cen a v důsledku toho i mezd a zisků omezením volné konkurence, která by toto snížení docela určitě přivodila. K ustavení cechu stačila dříve v mnohých zemích Evropy pravomoc toho nebo onoho města. V Anglii bylo mimo to zapotřebí i zakládací listiny od krále. Ale účelem tohoto zvláštního práva koruny bylo podle všeho spíše ždímat z poddaných peníze než ochránit obecné svobody celku proti takovým nespravedlivým monopolům. Když se králi zaplatil poplatek, byla obyčejně zakládací listina ihned udělena; a když některý řemeslnický stav uznal za vhodné vystupovat jako cech bez zakládací listiny, nebývaly takové falešné cechy, jak se jim říkalo, vždycky zbaveny svých výsad, ale aby jim bylo povoleno užívat neprávem osvojovaných práv, musely platit králi každým rokem jistý poplatek.14 Přímý dozor nad všemi cechy a nařízeními, jež tyto cechy uznaly za vhodné vydat v oblasti své působnosti, náležel onomu cechovnímu městu, kde byl cech zřízen. A všechny zásahy, ke kterým vůči nim docházelo, pocházely obyčejně nikoli od krále, nýbrž od tohoto většího cechovního celku, k němuž cechy patřily jako podřízené složky nebo jeho členové.

Správa měst s cechy byla celá v rukou obchodníků a řemeslníků. A bylo zřejmě v zájmu každé jejich jednotlivé skupiny, aby trh nebyl, jak se to zpravidla nazývá, přesycen zbožím, které vyráběli právě oni, což vlastně znamená, že se snažili udržet na trhu vždycky jistý nedostatek onoho zboží. Každá skupina se horlivě snažila domoci se nařízení, která by vyhovovala tomuto účelu, a v případě, že toho dosáhla, souhlasila ochotně s tím, aby si to všechny ostatní skupiny zařídily také tak. Následkem takových nařízení musela ovšem každá skupina kupovat potřebné zboží od každé jiné skupiny ve městě poněkud dráže, než jak by je byla kupovala jinak. Ale na odškodněnou mohla pak i ona prodávat své zboží také o tolik dráže, a tak to bylo, jak se říká, pěšky jako za vozem. A když spolu obchodovaly v jednom městě tyto různé skupiny, žádná z nich na těchto nařízeních neprodělávala. Když však obchodovaly s venkovem, všechny na tom hodně vydělávaly. A právě na takovém obchodování je založen celý obchod, který tak živí a obohacuje každé město.

Každé město si opatřuje celé své živobytí a všechny suroviny pro výrobu z venkova. Platí za to většinou dvojím způsobem: posílá zpátky na venkov jednak část oněch surovin zpracovaných a opracovaných, jejichž cena je potom zvýšena o mzdy dělníků a zisky jejich mistrů nebo bezprostředních zaměstnavatelů; jednak tam posílá část nezpracovaných i zpracovaných výrobků buď z cizích zemí nebo ze vzdálených končin téže země, které se do města dovážejí, a potom se původní cena onoho zboží zvýší rovněž o mzdy formanů nebo námořníků a o zisky obchodníků, kteří je zaměstnávají. V tom, co vynese první z těchto dvou odvětví, záleží užitek, který městu plyne z jeho vlastní výroby; v tom, co vynese odvětví druhé, záleží zisk jeho vnitřního a zahraničního obchodu. Souhrnem všeho, co vynesou obě, jsou mzdy dělníků a zisky jejich různých zaměstnavatelů. Vedou-li tedy ta nebo ona nařízení k zvýšení oněch mezd a zisků nad jejich jinak obvyklou výši, město pak může za menší množství své práce nakoupit produkt většího množství práce venkova. Obchodníkům a řemeslníkům ve městě poskytují výhodu nad majiteli půdy, pachtýři a dělníky na venkově a ničí onu přirozenou rovnost, která by jinak vládla v jejich vzájemném obchodování. Celkový roční produkt práce společnosti se rozděluje mezi tyto dvě různé skupiny lidí. Oněmi nařízeními dostává se obyvatelům měst většího podílu, než jaký by jim připadal jinak, a obyvatelům venkova podílu menšího.

Cena, kterou město skutečně platí za potraviny a suroviny dovezené za rok, je množství výrobků a jiného zboží, které se z něho za rok vyveze. Čím dráže se vyvážené zboží prodá, tím laciněji se koupí zboží dovážené. Podnikání v městech se stává výnosnějším, podnikání na venkově méně výnosným.

O tom, že podnikání v městech je v celé Evropě výnosnější než na venkově, můžeme se přesvědčit, aniž se budeme muset pouštět do nějakých složitých výpočtů, všimneme-li si jedné velmi prosté a jasné skutečnosti. V každé evropské zemi najdeme aspoň sto lidí, kteří z malých začátků nabyli velkého bohatství obchodem nebo řemeslem, tj. podnikáním, které se provozuje v městě, oproti jednomu, jemuž se to podařilo činností vlastní venkovu, tj. obděláváním a zvelebováním půdy. V prvním případě musí být tedy podnikáni odměňováno lépe a mzdy za práci a zisky z kapitálu musí být zřejmě vyšší než v druhém. Ale jak kapitál, tak i pracovníci vyhledávají si přirozeně zaměstnání nejvýnosnější. Proto, jak jen mohou, odcházejí do měst a opouštějí venkov.

Městští obyvatelé jsou shromážděni na jednom místě, a proto se mohou snadno sdružovat. A tak se i ty nejméně významné živnosti provozované v městech sdružily v některých místech v cechy; i tam, kde se nevytvořily cechy, žije v nich zpravidla jakýsi cechovní duch, řevnivost vůči lidem cizím, nechuť přijímat učedníky nebo sdělovat tajemství svého řemesla, a to je často vede k dobrovolnému spolčování a domlouvání, a oné volné konkurenci, kterou nemohou zakázat, brání pak cechovními předpisy. Nejsnáze se takto sdružují živnosti zaměstnávající jen malý počet dělníků. Nějakých půl tuctu mykačů vlny stačí zajistit práci tisíci přadláků a tkalců. Když se společně dohodnou, že nebudou přijímat učedníky, mohou se nejen úplně zmocnit celé živnosti, ale veškerou její výrobu si mohou jaksi zotročit, a tak zvýšit cenu své práce o mnoho nad míru odpovídající její povaze.

Obyvatelé venkova jsou roztroušeni v místech od sebe vzdálených, a proto se tak snadno nemohou sdružovat. Nejenže nikdy neměli cechy, ale neměli nikdy ani cechovního ducha. Nikoho z nich nikdy nenapadlo, že by provozování zemědělství, tohoto hlavního zaměstnání venkova, mělo být podmíněno dobou učení. A přitom mimo to, čemu říkáme krásná umění a svobodná povolání, není snad povolání, které by si vyžadovalo tolik nejrůznějších znalostí a zkušeností. Nesčetné svazky, které o tom byly napsány ve všech jazycích, mohou nás přesvědčit o tom, že hospodaření v zemědělství nebylo u nejmoudřejších a nejvzdělanějších národů považováno za něco, čemu se dá jen tak snadno porozumět. A ze všech těch svazků se budeme marně pokoušet souhrnně se poučit o všech těch různých a složitých pracovních úkonech, v nichž se zpravidla vyzná i docela prostý rolník, i když o něm v některých z těch svazků ti nejnadutější spisovatelé rádi mluví s pohrdáním. Na druhé straně se sotva najde nějaké obyčejné řemeslo, jehož všechny úkony by se nedaly vyložit v několikastránkové brožuře tak důkladně a tak jasně, jak se to jen dá vyložit slovy, jsou-li znázorněny nákresy. V historii umění a řemesel, kterou nyní vydává francouzská akademie věd, je také několik řemesel tímto způsobem vyloženo. Řízení jednotlivých úkonů v zemědělství musí se mimo to také měnit s každou změnou počasí a podle mnoha jiných nahodilých okolností, a tak je tu zapotřebí daleko větší soudnosti a uvážlivosti, než jde-li o úkony, které jsou stále stejné nebo téměř stejné.

Nejen rolnictví samo, celkové řízení všech úkonů v zemědělství, ale i mnoho jiných, méně významných prací na venkově si vyžaduje více obratnosti a zkušenosti než většina řemesel. Řemeslník, který pracuje s mosazí nebo se železem, pracuje s nástroji a materiálem, jejichž povaha je stále stejná nebo téměř stejná. Ale muž, který orá půdu se spřežením koní nebo volů, pracuje s nástroji, jejichž zdraví, síla i povaha jsou za různých okolností velmi rozdílné. Rovněž stav materiálu, na kterém pracuje, mění se neméně než nástroje, s nimiž pracuje, a zacházení s obojím vyžaduje tedy hodně soudnosti a uvážlivosti. Prostému oráči, jenž je někdy považován za ztělesnění tuposti a nevědomosti, neschází ona soudnost a uvážlivost téměř nikdy. Pravda, není tak zvyklý na společenský styk jako řemeslník, který žije ve městě. Jeho hlas i řeč jsou hrubší a lidé, kteří jim nejsou zvyklí, jim tíže rozumějí. Ale jeho chápavost, navyklá zabývat se více různými předměty, je většinou mnohem vyšší než chápavost řemeslníka, který veškerou svou pozornost věnuje obyčejně od rána do večera provádění několika prostičkých úkonů. Každý, kdo bud při nějakém jednání, nebo ze zvědavosti hovoříval často s nižšími vrstvami lidí na venkově i ve městě, dobře ví, oč jsou venkované výše. Proto také jsou prý v Číně a Hindustánu mzdy i postavení zemědělských dělníků vyšší než u většiny řemeslníků a dělníků v dílnách. Snad by tomu tak bylo všude, kdyby tomu nebránily cechovní zákony a cechovní duch.

Nadřazené postavení, které má všude v Evropě podnikání městské nad venkovským, není jedině dílem cechů a jejich zákonů. Přispívá k němu i mnoho jiných předpisů. Vysoká cla na cizozemské výrobky a na všechno zboží dovážené cizími obchodníky působí také v tomto směru. Cechovní zákony způsobují, že obyvatelé měst mohou zvyšovat ceny svých výrobků, aniž se musí bát, že druzí budou prodávat laciněji. Celní předpisy je pak zabezpečují i proti konkurenci laciného zboží z ciziny. Zvýšení cen způsobené předpisy cechovními i celními zaplatí nakonec všude majitelé půd, pachtýři a zemědělští dělníci, kteří se proti zavedení takových monopolů téměř nebránili. K sdružování nemají většinou ani sklon, ani schopnost, a pokřik a prohnanost obchodníků a majitelů manufaktur je snadno přesvědčí, že soukromý zájem jedné části, a to méně důležité části národa, je společným zájmem celku.

Nadřazené postavení podnikání městského nad podnikáním venkovským bývalo asi dříve ve Velké Británii větší než dnes. Mzdy zemědělských dělníků se přibližují mzdám dělníků zaměstnaných v manufakturách a zisky z kapitálu používaného v zemědělství blíží se ziskům z kapitálu obchodního a z manufakturního kapitálu více, než jak prý tomu bylo v minulém století nebo na začátku tohoto století. Tuto změnu můžeme považovat za nutný, třebaže značně opožděný následek mimořádné podpory, která se poskytovala podnikání městskému. Při tom se za čas nahromadí tolik kapitálu, že v těch druzích podnikání, které jsou vlastní městům, se již nemůže uplatnit s dřívějším ziskem. Toto podnikání má totiž své meze, jako každé jiné; a poněvadž vzrůst kapitálu působí i na růst konkurence, zisk se nutně snižuje. Snižování zisků ve městě vyhání kapitál na venkov, vytváří tam novou poptávku po zemědělských dělnících, a tím nutně zvyšuje jejich mzdy. Kapitál se pak rozlézá, smím-li to tak říci, po tváři země, a tím, že se vkládá do zemědělství, vrací se částečně venkovu, na jehož úkor se do značné míry původně nahromadil v městech. Že po celé Evropě došlo k největšímu rozvoji venkova následkem přelévání kapitálu původně nahromaděného v městech, pokusím se dokázat později, a přitom se pokusím také ukázat, že i když některé země dosáhly díky tomu vývoji značného stupně bohatství, tento vývoj je nutně pomalý, nejistý, je často přerušován a zastavován nesčetnými náhodami a odporuje v každém směru řádu přírody a rozumu. Zájmy, předsudky, zvyklosti a zákony, které jej způsobují, pokusím se co nejpodrobněji a co nejjasněji vyložit v třetí a čtvrté knize tohoto pojednání.

Zřídkakdy se sejdou příslušníci téhož druhu podnikání, i když je to jen k zábavě a k rozptýlení, aby se nakonec jejich rozhovor nestočil na nějaké punktování proti společnosti nebo na vymýšlení nějakého způsobu, jak zvýšit ceny. Pravda, zabránit takovým schůzkám zákonem, který by se dal vynutit a který by se neprotivil svobodě a spravedlnosti, není možné. Ale i když se tedy zákonem nedá zabránit tomu, aby se příslušníci jednoho druhu podnikání tu a tam sešli, nemělo by se jim takové scházení nijak usnadňovat, tím méně pak učinit z něho nutnost.

Nařízení, které předpisuje, že všichni lidé téhož druhu podnikání v tom kterém městě musí dát zapsat svá jména i bydliště do veřejného rejstříku, takové scházení usnadňuje. Spojuje jednotlivce, kteří by se jinak možná vůbec neznali, a každého příslušníka toho druhu podnikání poučí, kde může najít kteréhokoli jiného jeho příslušníka.

Nařízení, které příslušníkům téhož druhu podnikání umožňuje předpisovat si jakési daně na zaopatření svých chudých, nemocných, vdov a sirotků, dává jim do rukou řízení společné věci, a tím činí takové shromažďování nezbytným.

Zřídí-li se cech, nejenže jsou takové schůze nezbytné, ale usnesení většiny jsou závazná pro celek. V svobodném obchodě nebo řemesle může účinné sdružení vzniknout leda na základě jednomyslného souhlasu všech jednotlivých živnostníků; nemůže trvat déle, než pokud jsou všichni jednotliví živnostníci stále téhož názoru. Většina v cechu může vydat předpis stanovící i příslušné pokuty, které omezí konkurenci účinněji a trvaleji, než by to dokázalo jakékoli sdružení dobrovolné.

Tvrzení, že cechy jsou nutné pro lepší řízení obchodu a řemesel, není odůvodněno. Řemeslníka skutečně a účinně ovládá nikoli jeho cech, nýbrž jeho zákaznictvo. Právě z obavy, aby své zákazníky neztratil, mírní se v podvádění a hledí se vystříhat nedbalosti. Uzavřený cech tuto moc přirozeně oslabuje. Zákazníci se musí obracet jen k určité skupině řemeslníků, ať si tito řemeslníci vedou dobře nebo špatně. A právě proto se stává, že se v mnohých velkých městech s cechy nenajde ani jeden slušný řemeslník, a to ani v těch živnostech nejpotřebnějších. Chcete-li si dát něco udělat obstojně, musíte se obrátit na předměstí, kde řemeslníci nemají výsadní postavení a musí se spoléhat jenom na svou pověst, a pak to nějak musíte propašovat do města.

Tak tedy omezuje evropská praxe v některých povoláních volnou konkurenci na menší počet lidí, než kolik by se jich chtělo dát na ona povolání jinak, a způsobuje velmi závažnou nerovnost v celém souhrnu výhod a nevýhod při různých způsobech vynakládání práce a kapitálu.

Za druhé: v některých zaměstnáních zvyšuje evropská praxe konkurenci nad stav, jaký by byl za normálních okolností, a způsobuje zase mezi různými způsoby vynakládání práce a kapitálu nerovnost opačného rázu.

Pokládalo se za nanejvýš záhodno, aby pro některá zaměstnání byl vychován jistý počet mladých lidí, a tak bylo založeno mnoho různých důchodů a stipendií, podpor a nadací, někdy z veřejných zdrojů, někdy zbožnými zakladateli soukromými. Jejich účelem bylo přilákat k oněm povoláním mnohem více lidí, než kolik by jich chtělo do nich vstoupit jinak. Takto se platí snad ve všech křesťanských zemích vzdělání většině duchovních. Na vlastní útraty jich studuje vůbec velmi málo. Dlouhé, namáhavé a nákladné studium nepřinese těm, kteří studují na vlastní útraty, vždycky přiměřenou odměnu, poněvadž církev má spoustu lidí, kteří, jen aby dostali zaměstnání, bývají ochotni přijmout místo s mnohem menším platem, než k jakému by je jinak jejich vzdělání opravňovalo; a tak soutěž chudých ubírá bohatým jejich odměnu. Bylo by zajisté nevhodné srovnávat buď faráře, nebo kaplana s tovaryšem v kterékoli obyčejné živnosti. Ale plným právem můžeme mít za to, že plat faráře nebo kaplana je stejné povahy jako mzda tovaryšů. Ti všichni jsou za svou práci placeni podle smlouvy, kterou uzavřeli se svými nadřízenými. Až do druhé poloviny 14. století bylo v Anglii obvyklým platem faráře neboli placeného správce fary, jak čteme v usneseních několika koncilů anglického duchovenstva, pět marek, které obsahovaly asi stejné množství stříbra jako dnes deset liber našich peněz. V téže době byla odměna zednického mistra za den stanovena na čtyři pence, kterážto částka obsahovala takové množství stříbra jako jeden šilink peněz dnes, a zednickému tovaryši se platily tři pence, což se rovná dnešním devíti pencím.15 Za předpokladu, že byli trvale zaměstnáni, byly jejich mzdy mnohem vyšší než platy farářů. Mzda zednického mistra, předpokládáme-li, že byl třetinu roku bez práce, byla by se platům farářů plně rovnala. Ve 12. článku zákona z 12. roku vlády královny Alžběty se praví, že „ježto se farářům neposkytuje dosti živobytí, péče o věřící byla v některých krajích špatná, a proto se biskupovi dává moc, aby určil a podpisem a pečetí stvrdil dostatečný plat, ne vyšší než padesát liber ročně a ne menší než dvacet“. Dnes se čtyřicet liber ročně považuje za velmi dobrý farářský plat a přes onen zákon činí na mnohých farách roční plat méně než dvacet liber. V Londýně jsou ševcovští tovaryši, kteří si za rok vydělají čtyřicet liber, a sotva se v této metropoli najde přičinlivý dělník kteréhokoli řemesla, který si nevydělá víc než dvacet liber. Poslední suma přitom nepřesahuje sumu, jakou si v mnoha venkovských obcích často vydělávají obyčejní dělníci. Kdykoli se zákon pokoušel určovat nějak mzdy dělníků, šlo vždycky spíše o jejich snížení než zvýšení. Ale mnohokrát se zákon pokoušel zvýšit plat farářům a v zájmu důstojnosti církve přimět prebendáře, kteří mají z fary důchod, aby dávali faráři, který je zastupuje, více než to bídné živobytí, i když on sám by se s ním byl spokojil. A ani v jednom z obou případů nepořídil ani zákon nic. Nepodařilo se mu zvýšit platy farářů, ani podobně snížit mzdy dělníků na zamýšlenou míru. V prvém případě se nepodařilo zabránit tomu, aby faráři nebyli ochotni přijímat méně, než kolik jim podle zákona patřilo, protože žili v bídě a byli ohrožováni velkým počtem svých konkurentů; v druhém případě pak, aby dělníci nedostávali více, protože tady byla zase opačná konkurence mezi lidmi, kterým ze zaměstnání těch dělníků kynul bud zisk, nebo požitek.

Velké prebendy a jiné církevní hodnosti přispívají k důstojnosti církve, přestože někteří její nižší kněží žijí ve velmi špatných poměrech. I pro ně je vážnost, které se toto povolání těší, jakýmsi odškodněním za skrovnost jejich peněžní odměny. V Anglii a ve všech římskokatolických zemích je církevní loterie ve skutečnosti mnohem výhodnější, než je nutné. Příklad církve skotské a ženevské a několika jiných protestantských církví nás může přesvědčit o tom, že v tak váženém povolání, k němuž se vzdělání získá tak snadno, stačí vyhlídka i na mnohem skrovnější prebendy, aby byl na kněžskou dráhu přiveden dostatečný počet vzdělaných, mravných a řádných lidí.

Kdyby i v povoláních, kde nejsou prebendy, jako je právnictví a lékařství, bylo úměrně stejné množství lidí vzděláno na veřejné útraty, byla by tam brzy tak velká konkurence, že by peněžní odměnu značně snížila. Pak by se ovšem nevyplatilo dát syna studovat některý z těchto oborů na vlastní útraty. Tyto obory by byly úplně ponechány těm, kteří by vystudovali z veřejné dobročinnosti a které by jejich velký počet a jejich nouze většinou nutily k tomu, aby se spokojili s velmi bídnou odměnu, což by vedlo k úplnému znevážení povolání dnes tak vážených, jako je právnictví a lékařství.

Ta nešťastná vrstva lidí, kterým se zpravidla říká literáti, je přibližně v témž postavení, v němž by se za uvedeného předpokladu asi octli právníci a lékaři. Ve všech evropských zemích vystudovali většinou bohosloví, ale z té nebo oné příčiny nesložili kněžský slib. Vystudovali tedy většinou na veřejné náklady a je jich všude tolik, že se cena jejich práce snižuje na odměnu přímo žebráckou.

Před vynalezením knihtisku bylo jediným zaměstnáním, v němž si literáti mohli svými schopnostmi vydělat, učitelství na veřejných nebo soukromých školách neboli to, že ony zajímavé a užitečné vědomosti, kterých nabyli, přenášeli na jiné. A to je jistě stále ještě zaměstnání váženější, užitečnější a většinou i výnosnější než psaní knih pro knihkupce, k němuž dal podnět knihtisk. Doba studia, nadání, vědomosti a píle, jež jsou nutné, aby se někdo mohl stát vynikajícím učitelem věd, vyrovnají se přinejmenším těm, které jsou nutné pro největší praktiky právnické nebo lékařské. Ale obvyklá odměna vynikajícího učitele není nijak úměrná odměně právníka nebo lékaře. Mezi učiteli je totiž plno lidí chudých, kteří nabyli vzdělání na veřejné útraty, kdežto v povolání právníků a lékařů je jen velmi málo lidí, kteří vzdělání nenabyli na vlastní útraty. Avšak i když se snad obvyklá odměna učitelů veřejných i soukromých zdá malá, byla by nepochybně ještě menší, kdyby z konkurence nebyli odpadli oni ještě chudší literáti, kteří píší pro chléb. Až do vynalezení knihtisku byla slova „student“ a „žebrák“ téměř synonyma. Rektoři univerzit vystavovali tehdy často svým studentům povolení žebrat.

V dávných dobách, dokud ještě nebylo dobročinných zařízení dávajících chudým lidem možnost vzdělat se k některému učenému povolání, bývaly asi odměny vynikajících učitelů podstatně větší. Isokrates ve své řeči proti sofistům kárá učitele své doby z nedůslednosti: „Činí svým žákům nejskvělejší sliby a učí je být moudrými, šťastnými a spravedlivými, a za tak významnou službu si vymiňují žebráckou odměnu čtyř nebo pěti min. Ti, kteří učí moudrosti, měli by být zajisté moudrými sami. Ale kdyby někdo chtěl prodávat takové vzácné zboží za takovou cenu, usvědčil by se tím zcela jasně jako hlupák.“ Jistě tu nechce uvádět odměnu příliš vysokou a můžeme věřit, že nečinila méně, než kolik uvádí. Čtyři miny se rovnaly 13 librám št. 6 šilinkům 8 pencím; pět min 16 librám št. 13 šilinkům 4 pencím. Nejvýtečnějším athénským učitelům platilo se tedy v té době obyčejně asi tolik, kolik je uvedeno v oné větší sumě. Isokrates sám požadoval od svých žáků po deseti minách, neboli po 33 librách št. 6 šilincích 8 pencích. Když učil v Athénách, měl prý sto žáků. Rozumím tomu tak, že je to počet žáků, které učil najednou nebo kteří navštěvovali, jak bychom řekli dnes, po jeden běh jeho přednášky. V tak velikém městě a u tak slavného učitele, který k tomu učil rétorice, vědě, jež byla tehdy nejvíce v módě, nebude se tento počet zdát nijak mimořádně velký. Každým během přednášek musel si tedy vydělat tisíc min neboli 333 liber št. 6 šilinků 8 pencí. Plutarchos zase jinde říká, že jeho didaktron neboli obvyklá cena za vyučování byla tisíc min. I mnoho jiných vynikajících učitelů nadělalo si asi v té době velké jmění. Gorgias prý věnoval chrámu v Delfách svou vlastní sochu ulitou ze zla ta. Nedá se ovšem předpokládat, že byla v životní velikosti. Jeho způsob života a stejně tak i Hippia a Protagora, jiných dvou význačných učitelů té doby, líčí nám Platon jako skvělý, až okázalý. I Platon sám prý si žil ve velké nádheře. Aristotelovi, když skončil své vychovátelské poslání u Alexandra a byl, jak se má všeobecně za to, jím samým i jeho otcem Filipem nesmírně štědře odměněn, přece jen stálo za to vrátit se do Athén a zahájit znovu vyučování na své škole. Učitelů věd bylo v těch dobách zřejmě méně než o jedno dvě století později, kdy soutěž podle všeho poněkud snížila jak cenu jejich práce, tak i obdiv k jejich osobnostem. Ale ti nejučenější z nich se vždycky těšili mnohem větší úctě, než jaká se prokazuje kterémukoli příslušníkovi podobného povolání dnes. Athéňané vyslali Karneada ze školy akademické a stoika Diogena jako slavnostní poselstvo do Říma; přestože někdejší sláva Athén již pobledla, byla to stále ještě nezávislá a významná republika. Karneades byl k tomu původem Babyloňan, a protože se žádný národ tak nestřežil svěřovat veřejné úřady cizincům jako Athéňané, musela být jejich úcta k němu opravdu veliká.

Tato nerovnost přináší snad vcelku společnosti spíše prospěch než škodu. Povolání veřejného učitele se jí snad poněkud snižuje, ale láce literárního vzdělání je jistě výhoda, která značně převažuje tuto nepatrnou nevýhodu. A prospěch společnosti by mohl být ještě větší, kdyby celá soustava škol nižších i vysokých, v nichž se dostává vzdělání, byla rozumnější, než je po většině Evropy dnes.

Za třetí: evropská praxe zamezuje volnému pohybu práce i kapitálu ze zaměstnání do zaměstnání a z místa na místo, a tím někdy způsobuje velmi nepříjemnou nerovnost v souhrnu výhod a nevýhod různých způsobů jejich uplatnění.

Zákon o učednictví zamezuje volnému přecházení práce ze zaměstnání do zaměstnání, a to i v témž místě. Výsadní práva cechů zamezují přecházení z místa na místo, a to i v témže zaměstnání.

Často se stává, že zatímco v jednom odvětví výroby dostávají dělníci vysoké mzdy, musí se v jiném odvětví spokojit s holým živobytím. K prvnímu případu dochází v odvětví, které se rozvíjí, a má proto neustálou potřebu nových pracovníků; k druhému případu dochází v odvětvích upadajících, kde je nadbytek pracovníků stále větší. Ona dvě odvětví výroby jsou třeba někdy v témže městě a někdy v témže kraji, a přitom si nemohou ani v nejmenším navzájem pomoci. V prvním případě to možná nedovoluje zákon o učednictví a v druhém nadto ještě uzavřený cech. V mnoha řemeslech jsou si úkony při práci tak podobné, že by si dělníci mohli velmi snadno zaměstnání vyměňovat, kdyby jim v tom ony nesmyslné zákony nebránily. Tak například tkaní hladkého plátna a hladkého hedvábí jsou řemesla skoro úplně stejná. Tkaní hladké vlněné látky je už poněkud odlišné, ale rozdíl je tak nepatrný, že tkadlec plátna i tkadlec hedvábí by se tu slušně zapracoval během několika dní. Kdyby tedy bylo některé z těchto tří odvětví výroby v úpadku, dělníci by si mohli najít obživu v jednom z těch druhých dvou, kterým by se dařilo lépe. Jejich mzdy by přitom v odvětví vzkvétajícím příliš nestouply a v odvětví upadajícím by příliš neklesly. Pravda, plátenictví smí v Anglii podle zvláštního zákona volně provozovat kdokoli; ale po většině země se provozuje tak málo, že pro dělníky z jiných, upadajících odvětví výroby nemůže být obecným útočištěm. Proto tedy všude, kde platí zákon o učednictví, nemají tito dělníci na vybranou nic jiného než bud přijít na obec, nebo pracovat jako obyčejní nádeníci, a k tomu se pro své návyky hodí mnohem méně než ke kterémukoli odvětví výroby, které by mělo něco společného s jejich původním zaměstnáním. Většinou tedy jdou raději na obec.

Všechno, co brání volnému pohybu práce ze zaměstnání do zaměstnání, brání stejně pohybu kapitálu, neboť množství kapitálu, jaké je možno uplatnit v tom nebo onom odvětví, závisí značně na množství práce, které se v něm dá zaměstnat. Ale volnému přelévání kapitálu z místa na místo brání cechovní zákony méně než pohybu práce. Bohatý obchodník dostane všude mnohem snáze povolení obchodovat v některém městském cechu než chudý řemeslník pracovat v něm. Bohatý obchodník dosáhne mnohem spíše všude povolení obchodovat v městě s cechy než chudý řemeslník povolení v takovém městě pracovat.

Překážky, které cechovní zákony kladou volnému pohybu práce, jsou myslím společné všem evropským zemím. Překážka, kterou mu kladou chudinské zákony, je, pokud vím, zvláštnost Anglie. Tkví v tom, že se chudému člověku činí obtíže, když žádá o domovské právo nebo dokonce o povolení vykonávat své řemeslo někde jinde než v obci, do které přísluší. Cechovní zákony brání volnému pohybu práce jen u řemeslníků a dělníků z manufaktur. Obtíže se získáním domovského práva brání pohybu práce i u dělníků nevyučených. Stojí snad za to nastínit tu vznik, vývoj a současný stav této snad vůbec nejtěžší závady v řízení veřejných věcí Anglie.

Když zrušení klášterů zbavilo chudinu dobročinné péče těchto ústavů, bylo po několika neúspěšných pokusech o ulehčení osudu chudiny 2. článkem zákona z 43. roku vlády královny Alžběty^16 stanoveno, že každá obec má povinnost postarat se o své chudé a že se každý rok mají jmenovat chudinští dozorci, kteří společně se staršími církve mají vybírat k tomuto účelu přiměřené sumy ve formě obecních dávek.

Tímto zákonem připadla každé obci nevyhnutelná povinnost starat se o své chudé. Vyvstala tu proto dosti důležitá otázka, koho považovat v té které obci za chudého. Po jistých sporech byla tato otázka posléze rozřešena zákony z 13. a 14. roku vlády Karla II., které stanovily, že po čtyřiceti dnech nepřerušeného pobytu získává kdokoli v kterékoli obci domovské právo, po tu dobu že však mají dva smírčí soudcové právo, vznesou-li proti tomu starší církve nebo chudinští dozorci stížnost, poslat nového obyvatele zpět do obce, kam naposled příslušel, ledaže by si bud najal nějaké hospodářství s ročním pachtovným deseti liber, nebo že by obci, kde toho času právě bydlí, složil postačující záruku, jak by ji stanovili oni soudci, že jí nepřipadne na obtíž.

V důsledku tohoto zákona dochází prý k některým podvodům. Obecní starší upláceli někdy chudé své obce, aby tajně odešli do obce jiné, kde by po čtyřicetidenním skrytém pobytu získali domovské právo a tak ulevili obci, do níž správně příslušejí. Proto zákonem z 1. roku vlády Jakuba II. bylo stanoveno, že se oněch čtyřicet dní nepřerušeného pobytu nutných k získání domovského práva počítá teprve od té doby, kdy ten člověk doručí jednomu ze starších církve nebo chudinských dozorců v obci, kam přišel bydlet, písemné ohlášení místa svého pobytu a počtu členů své rodiny.

Ale vůči své obci nejednali vždy obecní starší poctivěji než vůči obcím jiným, a tak když takové písemné sdělení dostali, zamhuřovali někdy nad příchodem nových lidí oči a neučinili příslušná opatření. A proto, ježto se dalo předpokládat, že každý člověk v obci má zájem na tom, aby byl co nejméně zatěžován takovými vetřelci, bylo později ustanoveno zákonem z 3. roku vlády Viléma III., že oněch čtyřicet dní pobytu se počítá teprve od oné neděle, kdy se takové písemné ohlášení veřejně přečte v kostele hned po skončení mše.

Dr. Burn píše: „Na základě čtyřicetidenního pobytu po veřejném přečtení písemného ohlášení dostane se domovské právo koneckonců velmi zřídka; účelem těchto zákonů není ani tak umožnit získání domovského práva, jako spíše umožnit jeho odmítnutí osobám, které přicházejí do obce tajně, neboť podat takové písemné ohlášení znamená jenom pobídnout obec, aby vetřelce vyhostila. Jestliže je však člověk v takovém postavení, že není jasné, zda je možno ho poslat pryč, nebo ne, donutí obec podáním takového ohlášení bud k tomu, aby mu beze všech výhrad poskytla domovské právo tím, že mu dovolí bydlet v obci čtyřicet dní, nebo aby ho vyhostila, a pak nechť rozhodne soud.”17

Tento zákon tedy chuďasovi vlastně téměř znemožňoval získat nové domovské právo starým způsobem, tj. na základě čtyřicetidenního pobytu. Ale aby se snad nezdálo, že prostým lidem nadobro zabraňuje usadit se bez nebezpečí v některé jiné obci, určoval čtyři jiné možnosti, jak získat domovské právo, aniž bylo třeba podávat nebo veřejně přečíst nějaké ohlášení. První z nich byla: mít předepsány obecní dávky a také je platit; druhá: být zvolen na rok k zastávání nějakého obecního úřadu a také jej zastávat; třetí: pracovat v obci jako učedník; čtvrtá: být tam najat na rok do služby a setrvat v ní po celý rok.

Jedním z prvních dvou způsobů lze získat domovské právo pouze na základě veřejného usnesení celé obce, která je si ovšem příliš dobře vědoma následků, jaké by to mělo, kdyby přijala nově přišlého člověka žijícího jen ze své práce tím, že by mu bud předepsala obecní dávku, nebo že by ho pověřila nějakým obecním úřadem.

Získat domovské právo posledními dvěma způsoby je pro ženatého člověka vlastně nemožné. Učedník je sotva kdy ženatý; a v zákoně je výslovně uvedeno, že onou jednoroční službou ženatý člověk domovské právo získat nemůže. Hlavním účinkem toho, že se po roční službě mohlo poskytovat domovské právo, bylo, že byl do značné míry opuštěn starodávný zvyk najímat si lidi do služby na rok, zvyk dříve v Anglii tak rozšířený, že ještě i dnes, není-li smluvena určitá doba, zákon vždy předpokládá, že pracovník je najat do služby na rok. Zaměstnavatelé ovšem nejsou pokaždé ochotni poskytnout svým lidem domovské právo prostě tím, že je najmou na rok; a námezdní dělníci zas nejsou vždy ochotni dávat se takto najímat, protože každé nové domovské právo ruší všechna předchozí, a tak by mohli přijít o původní domovské právo ve svém rodišti, kde žijí jejich rodiče a příbuzní.

Je zřejmé, že žádný samostatný pracovník, ať již dělník nebo řemeslník, nenabude asi nového domovského práva ani proto, že je učedníkem, ani proto, že u někoho slouží. Proto když takový člověk odešel pracovat do některé jiné obce, mohl být, třeba byl sebezdravější a sebepřičinlivější, vyhoštěn, když si to vzpomněl některý starší církve nebo chudinský dozorce, a zachránit se před tím mohl jedině tím, že si najal nějaké hospodářství za deset liber ročně, což byla pro člověka živícího se jen svou prací věc nemožná; nebo mohl obci složit záruku, že jí nepřipadne na obtíž, kterou by dva smírčí soudcové uznali za dostačující. Jakou záruku mají požadovat, to bylo úplně ponecháno na jejich uvážení. Ale méně než třicet liber asi žádat nemohou, neboť v zákoně stojí, že ani zakoupení svobodné selské usedlosti v hodnotě pod třicet liber nezakládá nárok na domovské právo, protože takový poplatek nestačí k hrazení nákladů na obecního chudého. Ale složit takovou záruku může si sotva dovolit zaplatit člověk živící se prací svých rukou; a často se požaduje záruka mnohem vyšší.

Aby se do jisté míry znovu obnovil volný pohyb práce, jejž tyto zákony téměř úplně zastavily, přišlo se na vystavování potvrzení, certifikátu. V zákonech z 8. a 9. roku vlády Viléma III. se praví, že každého, kdo si z místa svého posledního zákonného pobytu přinese certifikát, podepsaný staršími církve a chudinskými dozorci a ověřený dvěma smírčími soudci, musí každá jiná obec přijmout a že ho nesmí vyhostit jenom proto, že by jí třeba mohl připadnout na obtíž, nýbrž teprve tehdy, až skutečně na obtíž připadne. V takovém případě obec, která mu vydala onen certifikát, bude muset zaplatit náklady jak na jeho živení, tak i na jeho vystěhování. A aby obec, kam přijde takový „certifikátník“, byla dokonale pojištěna, stanovil dále týž zákon, že tam nesmí za žádných okolností získat domovské právo, ledaže by si buď najal hospodářství s ročním pachtovným deset liber, nebo že by na vlastní útraty celý jeden rok zastával nějaký obecní úřad. Nemůže je tedy v žádném případě získat na základě písemného ohlášení, ani služby nebo učednictví, ani placením obecních dávek. Podle zákona z 12. roku panování královny Anny se k tomu pak ještě připojuje, že ani chasníci, ani učedníci takového „certifikátníka“ nesmějí v obci, kde on právě bydlí na základě certifikátu, získat domovské právo.

O tom, jak dalece se tímto novým opatřením obnovil volný pohyb práce, kterému dřívější zákony téměř úplně zamezily, můžeme se poučit z tohoto velmi moudrého vyjádření dr. Burna: „Je nabíledni, že pro to, aby se od člověka, který se chce někde usadit, požadoval certifikát, jsou všemožné dobré důvody: takový certifikátník nemůže získat v místě domovské právo ani na základě toho, že je učedníkem nebo že slouží, že podal písemné ohlášení nebo že platí obecní dávky; domovské právo nemohou získat ani jeho učedníci, ani chasníci; padnou-li obci na obtíž, ví se najisto, kam je poslat, a za jejich vystěhování, jakož i za jejich živobytí až do vystěhování dostane obec zaplaceno. A jestliže onemocní a nelze je vyhostit, musí je vydržovat obec, která vydala certifikát. Bez certifikátu jsou zkrátka všechny tyto věci nemožné. A to jsou zároveň důvody, proč se zase obce zpravidla zdráhají takové certifikáty vydávat. Je tu totiž mnohem větší pravděpodobnost než jenom jedna ku jedné, že se jim lidé s certifikátem zase vrátí, a to ještě v horším stavu.”18 Z této poznámky tedy snad plyne, že obec, kde se nějaký chuďas chce usadit, by měla certifikát požadovat vždycky, a obec, z které míní odejít, že by jej měla vydávat jen velmi zřídka. „Tyto certifikáty mají do sebe cosi krutého/' praví dále týž velmi bystrý autor ve svých Dějinách chudinských zákonů, „neboť dávají obecním starším do rukou moc držet člověka po celý jeho život v jednom místě přímo jako ve vězení, i když tomu člověku sebeméně prospívá zůstat již navždy v tom místě, kde dostal naneštěstí tzv. domovské právo, a i když by si sebevíce sliboval od toho, kdyby žil někde jinde.”19

Třebaže certifikát nevydává ještě svědectví o dobrém chování, nýbrž dosvědčuje jenom to, že ta nebo ona osoba skutečně přísluší do určité obce, jeho vydání nebo nevydání záleží čistě na dobré vůli obecních starších. K nejvyššímu soudu přišlo, jak píše dr. Burn, kdysi podání, aby přimělo starší církve a chudinské dozorce podepsat jedno potvrzení, ale podání bylo zamítnuto jako „neslýchaný útok”.20

Velmi nestejná cena práce, s jakou se v Anglii často setkáváme v místech od sebe nepříliš vzdálených, je pravděpodobně důkazem překážek stavěných zákonem o domovském právu do cesty chuďasu, jenž by chtěl přenést své přičiňování z obce do obce a nemá certifikát. Člověku svobodnému, zdravému a přičinlivému se snad někdy podaří, že ho v obci nechají jako trpěného vetřelce i bez certifikátu, ale kdyby se o to pokusil muž ženatý a s rodinou, z většiny obcí by ho vyhostili, a kdyby se snad takový svobodný muž potom oženil, zpravidla by ho rovněž vystěhovali. A tak se nedostatku pracovníků v jedné obci nedá vždycky odpomoci přebytkem v obci jiné, jako se vždycky děje ve Skotsku a myslím i ve všech ostatních zemích, kde se usidlování nečiní obtíže. V takových zemích v blízkosti velkých měst nebo i všude tam, kde je mimořádná poptávka po práci, mzdy sice leckdy stoupají, a čím dále od takových míst, tím více klesají, až se dostanou na průměrnou míru v té které zemi, ale nikdy se tam nesetkáme s těmi prudkými nevysvětlitelnými rozdíly ve mzdách sousedících míst, jaké někdy vidíme v Anglii, kde překročit umělou hranici obce bývá pro chudáky často těžší než dostat se přes mořský chobot nebo vysoký horský hřeben, přirozené to hranice, které někdy velmi zřetelně oddělují země s různou výší mezd.

Vyhnat člověka, který se nedopustil žádného přestupku, z obce, kde by chtěl bydlet, je zřejmé provinění proti přirozené svobodě a spravedlnosti. Prostý lid Anglie, který si tak zakládá na své svobodě, třebaže jako prostý lid většiny jiných zemí nikdy správně nechápe, v čem ta svoboda záleží, nechává se již déle než jedno století takto utiskovat, aniž někde najde zastání. Přemýšliví lidé si již sice někdy stěžovali, že zákon o domovském právu je křivda na společnosti, ale nikdy ještě nenastalo v národě takové všeobecné pobouření proti němu jako proti zatykačům neznějícím na jméno určité osoby, jež byly jistě zlořádem, ale nikoli takovým, aby znamenaly obecné bezpráví. Troufám si tvrdit, že v Anglii snad nenajdete čtyřicetiletého chuďasa, který nebyl někdy v životě sám velmi nelidsky postižen tímto neblahým zákonem o domovském právu.

Na závěr této dlouhé kapitoly ukážu ještě na to, že dříve výši mezd zpravidla určovaly zákony platící pro celou zemi a později jednotlivá nařízení smírčích soudců pro to nebo ono hrabství, ale dnes že oba tyto způsoby patří již úplně minulosti. „Zkušenosti více než čtyř set let ukázaly/' píše dr. Burn, „že je na čase upustit od všech pokusů zavádět přísnou reglementaci do toho, co se svou podstatou vymyká přesnému omezení. Neboť kdyby všichni lidé konající práci téhož druhu měli dostávat stejné mzdy, nebylo by závodění a nebylo by proč se přičiňovat a proč vynalézat.“

Jednotlivé zvláštní zákony se přesto někdy pokoušejí řídit mzdy toho kterého odvětví výroby a v tom kterém místě. Tak například zákon z 8. roku vlády Jiřího III.21 zakazuje pod přísnými tresty všem krejčovským mistrům v Londýně a na pět mil kolem něho dávat, a jeho dělníkům přijímat, větší denní mzdu než 2 šilinky 7 pencí, leda v případě státního smutku. Kdykoli se zákonodárství pokouší urovnávat spory mezi zaměstnavateli a jejich dělníky, jeho poradci jsou vždycky zaměstnavatelé. Jde-li tedy o nařízení ve prospěch dělníků, je vždycky spravedlivé a nestranné. Jde-li však o nařízení ve prospěch zaměstnavatelů, bývá tomu často naopak. Tak například zákon, který nařizuje zaměstnavatelům v několika odvětvích výroby, aby svým dělníkům platili v penězích, a nikoli ve zboží, je naprosto spravedlivý a nestranný. Na zaměstnavatele nedopadá nijak skutečně tvrdě. Donucuje je pouze, aby onu hodnotu, kterou zdánlivě platili ve zboží, ale ve skutečnosti ji neplatili vždycky, platili v penězích. Tento zákon přináší prospěch dělníkům. Ale zákon z 8. roku vlády Jiřího III. přináší prospěch zaměstnavatelům. Sdruží-li se zaměstnavatelé ke snížení mezd svých dělníků, uzavřou zpravidla jakousi soukromou dohodu, že pod určitou pokutou nebudou dělníkům platit více než určitou mzdu. Kdyby snad dělníci uzavřeli dohodu opačnou, že pod určitou pokutou nebudou přijímat takové a takové mzdy, zákon by je velmi přísně potrestal. Kdyby si počínal nestranně, jednal by se zaměstnavateli také tak. Ale zákon z 8. roku vlády Jiřího III. zavádí úpravu právě takovou, o jakou se zaměstnavatelé někdy pokoušejí takovými úmluvami. Nářky dělníků, že se tak ti nejschopnější a nejpilnější dělníci kladou na stejnou úroveň s obyčejným dělníkem, zdají se naprosto odůvodněné.

V dřívějších dobách bývala rovněž běžná snaha řídit zisky kupců a jiných živnostníků tím, že se ceny potravin i jiného zboží předpisovaly. Jediným pozůstatkem tohoto starodávného zvyku je, pokud vím, nařízení o ceně a váze chleba. Tam, kde je nějaký výsadní cech, je snad předpisování ceny této základní životní potřeby správné. Ale tam, kde takový cech není, konkurence ji upraví mnohem lépe než jakékoli úřední nařízení. Ve Skotsku nemohl být tento způsob určování ceny a váhy chleba, předepsaný zákonem z 31. roku vlády Jiřího II., zaveden, protože zákon má jeden nedostatek: jeho provádění přísluší dozorci nad trhem, kterýžto úřad ve Skotsku neměli. Tento nedostatek byl napraven teprve zákonem z 3. roku vlády Jiřího III. To, že se cena a váha úředně nepředpisovaly, nepociťovalo se jako nějaký velký nedostatek, a zavedení tohoto předpisování v několika místech, kde dosud trvá, nepřineslo žádný citelný prospěch. Zato ve většině skotských měst mají cech pekařů, a ten si osobuje výsadní práva, i když je nijak zvlášť nestřeží.

Na poměr mezi různou mírou mezd a zisků při různých způsobech vynakládání práce a kapitálu nemá, jak jsem již uvedl, valný vliv to, zda je společnost bohatá nebo chudá, zda se rozvíjí, stagnuje nebo upadá. Takto se měnící blahobyt společnosti má sice vliv na všeobecnou výši mezd i zisků, ale koneckonců musí ve všech odvětvích působit stejně. Poměr mezi nimi musí tedy zůstat stejný a takové okolnosti jej vlastně nemohou změnit, alespoň nikoli na delší dobu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bohatství národů (Pojednání o podstatě a původu bohatství národů).
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.