SNY MRTVÉ DUŠE

Valerie Theriel

Věnováno:

všem nevinně trpícím cizí krutostí,

aby nalezli spravedlnost dříve,

než bude jejich nálada…

Sebevražedná

Kde zoufalství káže, tam bezmoc rozum sváže.

Zde chopili se moci démoni noci.

Strach z prázdnoty ti duši svírá,

když v právo žít již chybí víra.

To jedinečnost sama je stádem ušlapána.

Nad její prázdnou schránou výčitky potom planou.

Vrahové soudí nevinného a špiní jméno jeho.

Ten je na lepším místě,

kde pravda zvítězí vždy jistě.

Pak jednou, v soudný den,

nevinný praví s úsměvem:

Kam ovečky, kam to jdete?

A proč se tolik třesete?

Mrtvá duše

Zemřela víra, že čeká mne štěstí,

náloží urážek na kusy roztrhána.

Kladivem krutosti pomalu ubita,

teď v rakvi leží.

V zrcadle sleduji svoje oči,

duši v nich hledám a nenacházím.

V Hádově říši smutně bloudí,

čeká, až konečně vydám se za ní.

Jak strnulá loutka v černém oděvu,

slunečným ránem trhaně kráčím.

Krásný den smyslů mých se dotýká,

však dojmy dále se nepřenáší.

Všechno je tmavé jak roucho noci,

hrob už vábí mě zatuchlým pachem svým.

Ten táhne se za mnou, i když svěží je vítr,

ač necítím jej, nechutně na mně ulpívá.

Falešný smích z mého hrdla se line,

jen jako reflex, nemám důvod se smát.

Osamělá i uprostřed těch, co křičí: Žij!

Prosím, tak neodcházej nám!

Vzdáleně zoufalství lidí vnímám,

lituji, že je vůbec mám tu čest znát.

Jediné, co mohu dát sdílet, je bolest,

je umění prchnout a neublížit.

Vůbec nic nezbylo, co by za to stálo,

vakcína s chutí žít je nedostupná.

Jsem pobledlý přízrak, co dny jen přežívá,

truchlí za částí svou, co uměla snít.

Tak v bdění putuji temnou nocí,

zda najdu klid ve spánku, se ptám.

Snad opět setkám se ve snu s mou duší,

krása v ní rozkvete a tam bude žít.

Vzdala jsem naději, že radost poznám,

a štěstí v objetí, za které dala bych vše.

Zklamání zrodí se tisíckrát,

na to už síla mi nezbývá.

Ty, který zabil jsi moji víru,

jedinou zprávu pro tebe mám.

Tak slyš, přestože asi nebudeš rád,

že můj hněv nepřijde, ač po něm toužíš.

Já totiž odpouštím ti viny tvé,

vždyť odsoudil ses už předem sám

a nevěděl jsi, co to vlastně činíš.

Jistota jedna mi zůstává.

Že v nemrtvém bdění i v překrásném snění…

Až dýka bolesti protne útoky děravý lásky mé štít,

do mého rovu mě jak vlna mořská sklátí…

I poté stejně já…

Navždy tě budu milovat.

V prachu

Jediná chyba tvá a cesta zpět již není…

V poháru, jenž hostí až příliš trpké pití,

je pro ni kapkou kyseliny sžírající.

Vzpěněný přetekl a přepaluje pouto citů,

v zrcadlo vržený stín oběti se tříští.

Tak dlouho zklamáním se v něčí duši buší,

až i ta nejsilnější bolestí se zlomí.

Krok viny ze slabosti stranou,

ji víc než tebe samotného stojí.

Důvěru nitro její opět nedonosí,

jinou již nikdy netroufne si počít.

Tak dlouho plamen v srdci nuceně se tlumí,

až jedním fouknutím jej vlastní vůle zhasí.

Dnes poprvé se ona do té fronty řadí,

kterou si dosud troufala vždy minout.

V zástupu zbabělců, jež trýzní milující, stojí,

záměrně hluchá, když ty s pláčem voláš jméno její.

Jediná chyba pevnost čistoty v prach mění…

V koloně láskou navěky už pohrdavých,

ostřením drápů přečkává se doba do nebytí.

Pryč odvaha je za cit rvát se do umdlení,

jen očkem v řetězu je, k strachu připoutaným.

Až prvně zatne drápy, budeš dalším.

Dva kroky od ráje

Dva kroky od ráje čas se zastavil.

Spolu s ním stanula i fronta na štěstí.

Pozvánku do něj mi někdo ukradl,

tak jenom zdálky hladově přihlížím,

jak vyvolení se blaženstvím krmí.

Vzpomínám záblesků světla čistoty,

na nohou drží mě víra, že hodna jsem,

hlavu mám vztyčenou, modlím se za návrat

hřejivé něhy, co voněla nebem.

Má duše ještě cítí tvé doteky.

Šepotu pochyb já nejprve odolám,

a štítem z důvěry v anděla kryju se,

když do mě surově strkají strážci

a nenávistně po mně řvou:

Táhni, ty špíno, zpátky do propasti!

S prásknutím nakonec brána se zavírá,

pochopové mě házejí do prachu,

a odsuzují zpět mezi prokleté.

Na hlavě opět mám věnec trnový samoty

a z boku trčí mi kopí konce mých nadějí.

Bolest se vrací a hned si mě osedlá,

do pekel nevlídné pravdy se plazící,

zoufale pláču: Prosím, už dost!

Tentokrát už to nemůžu přežít!

Smiluj se ty, jediný spravedlivý!

Proč jsi mě opustil, laskavý anděli?

Když jsi ty jediný život probudil,

v bytosti zamrzlé letitým strádáním,

kterýpak démon tě v mysli dostihl,

zlobou otrávil dech, co mé srdce hřál?

Ó, Bože všemocný, co mi to děláš?

Když opět nářky mé zoufalé neslyšíš,

tak shlédni na mě a pravdu řekni mi,

po ničem jiném již nyní netoužím,

nežli mít odpověď na tuto otázku:

Čím jsem to vinna?

Modlitba za skryté

Zas jednou v náruči lenošky schoulená,

za hradbou dveří na západ hluchoty zamčených,

před vztekem bouří, co chtějí si vládu vzít nade mnou,

lhostejností však tisící prvé z nich unikám.

Smotaná v pažích svých do klidu vidinou

široké cesty uprostřed aleje kaštanů,

kde barevné listí pod nohama šustí,

pach jeho rozkladu mě v nozdrách šimrá.

Nic už mě nezraní hranami ostrými,

v představách čokoláda po těle mi stéká,

vše špatné zadrží a její sladkost mě obalí,

v ochranné hmotě i smutek deptavý zmizí.

Přestanou trápit mě tápavé doteky zla,

v odlesku zrcadla, jež v mysli nosím

a že jsou lidé jak kaštany ve slupkách,

zavřeni v němotě bez rytmu svých srdcí.

Co mysl skryje, však do těla se vyplaví,

ubránit útoku zevnitř se nedaří,

vina a bolest se pod kůží rozplanou,

do žil jed vlévá se marného chtění.

Kouř zhaslé svíce zklamaných nadějí,

v křeči dech stáhne a vůni života potlačí,

měl přijít maličký kouzelník s houslemi,

kaštany lidské svou hrou zprostit tíže vězení.

Však není pozdě již, když duše mi umírá?

V posledních záchvěvech zuby zatínám,

do rtů, jimž osud nedopřál polibek odkletí,

škrábance na kůži tu jsou místo hlazení.

Přibitá na kříž citu, jenž zhynout odmítá,

drásaná na kousky popřenou bolestí,

modlím se za skryté, ať může se projevit,

z masky tvář vyprostit, životu význam dát.

Hlas nepoznaný, co svou krev dá housličkám,

dotekem rtů na těch, jichž se každý bál, hovoří,

ty nerozplyneš se v mořskou pěnu!

V kapičkách slz ten obraz krásný si hýčkám.

S posledním výdechem pronáším modlitbu za skryté.

City, ať vzlétnou a s volností dravce zakřičí,

až srdce lidí odhodí strachu černý plášť

a všechno skutečné se objeví bez slupek.

Z posledních sil šeptám modlitbu přijetí pro skryté.

S prosbou za zmizení mučidel pálivé bezmoci,

jež v pěnu bezcitnou pomalu rozkládá,

mou lidskou duši nelidské bytosti.

Poslední rozcestí

Něco se stane…

Ale kde?

Hlodá to v mysli,

v kostech mých zní,

šumí mi v krvi.

Musím jít dál!

A tak zas…

Bytost zvědavá,

přes vědomí bolesti,

svou bosou duší

hada pravdy dráždí,

a ten pak uštkne ji.

Něco se chystá…

Ale co?

Princ krále mi hledá.

Pár očí laskavých,

pro náruč královny,

co s ohněm tančí.

A tak zas…

Tesáky poznání,

z bochníku víry kusy rvou.

Hltavě sežraly zbytek,

hladovíš nejistotou,

nezůstalo ti už nic.

Něco se blíží…

Ale jak?

Žehnáš mi Bože, nebo mě proklínáš?

Okovy vláčím, co nejdou roztrhnout,

z pocitů selhání, bezmoci, trápení,

a v mlze všechno kolem se topí.

A tak zas…

Štiplavá vlna slz do tebe udeří,

po krk tě zaboří do písku zmatku,

marně si bez tepla křídla svá sušíš,

ze šatů smýváš skvrny vin,

zažrané pod kůží nikdy už nepustí.

Někdo tam je…

Ale kdo?

Jsi to ty, který létat mě naučí?

Já sovu moudrosti za tebou posílám,

jediný odvážný, se světlem v duši.

Půjdeš teď se mnou?

A tak zas…

Na dalším rozcestí osobu nacházíš

a k cestě společné zveš hlasem upřímným.

Však vždy osamělá šla jsi dál.

Zklame i tentokrát?

Už je to zde…

Naposled…

Z mlhy se vynoří tvář a oči tvé…

Bude v nich strach, s nímž se pryč odvrátíš?

Pak city své, v truhlici zamčené, po vodě posílám,

ať bytí člověkem už mě dál nebolí.

A tak zas…

Čekáš i nečekáš tu na svou spásu,

a sama nevíš, co za cestu zvolit,

dokola ptáš se, která je správná.

Ztracená kráčíš hřbitovem nadějí.

Najde, či nenajde princ tvého krále?

Něco snad přijde…

Ve vlně příští…

Našel jsi, synu můj?

Ano, či ne?

Čas už se krátí…

Za rohem další kříž leží.

Můj, přetěžký…

A tak zas…

Doufáš, že tentokrát,

až přijde příliv,

smyje tě konečně

z tohoto světa.

Hlubina

Víra…

Když ztratíš ji, do hlubiny se propadáš,

a v bahně hledáš, střepiny svého já.

Duše tvá hnilobně zelená zevnitř tlí,

rozežraná se pomalu rozpadá.

Umíráš…

Vědomí varují, ať z cesty té sejdeš,

ty stále věříš, že to je zkouška jen,

i když den za dnem hlouběji se propadáš.

Bude Bůh milostiv? Nevěříš.

Spoutaná…

Řetězy třemi, jež jména mají:

bolest, zoufalství a beznaděj.

Do masa zarývají se, až prýští krev.

A dno je stále níže…

Světlo…

Vzdaluje se, a s ním i to, co neumíš prožít,

radost - tam někde nahoře smějí se lidé.

Občas se tě něčí ruka z hlubiny pokusí vytáhnout.

Však pouze jediná by to dokázala.

Vyplaveš…

Jednou určitě - však jaká budeš?

Jen prázdná nádoba bez duše.

Kladeš si otázky, jak tě to změní,

komu tím ublížíš…

Jediná…

Věc, která dá ti všechno,

můžeš mít vše ostatní, a vlastně nemáš nic.

Anebo máš ji a už nemusíš mít víc.

Budeš ji někdy mít?

Bojovat…

Chtěla jsi až do posledního dechu,

s dvojí lží, která tě v hlubině drží a dusí,

však pouze u jedné máš tu moc zničit ji.

Tak budeš zničena ty.

Ticho…

Nastalo, když už neprosíš o pomoc,

vodu máš v uších a neslyšíš hlasy

andělů, kteří za tebe modlí se,

však ty už nedoufáš, že se něco změní.

Samota…

Odmítáš stáhnout s sebou své blízké,

raději utečeš, schováš se…

Lituješ, že nejde rozdat, co nemáš,

a na to v duši tvé, nemají sílu.

Potlačit…

Zkusila jsi tu bolest už vším,

však ne tím, co volí ostatní lidé,

alkohol a drogy u tebe nemají místo,

snášíš to bez umrtvení.

Touha…

Je horší chtít žít a umírat?

Anebo nechtít a muset žít?

Přemýšlíš marně, zatímco toužíš

po klidu bez těla.

Pravda…

Jediným lékem je na nemoc smrtelnou,

z hlubiny tě vytáhne a ty se nadechneš.

Však zatím zmučená trápením k smrti

topíš se…

…v hlubině bezmoci.

Zvuk ticha

Buď rád, že nemíváš…

Ty její děsivé sny o bloudění,

domem, v němž léta začernila stěny.

Klíč od pokoje toho dávno nemá,

chvěje se, když z něj dívčí hlásek volá:

Proč ses mě vzdala?

Buď rád, že nevidíš…

Jak ve tmě, neprostupné očím vyděšeným,

za tvého řevu zloba z duše krájí,

co z lásky být má darem dáno,

ve správný čas bez ublížení,

však na dospělost spěchal hlupák.

Buď rád, že necítíš…

Bolesti nezvratného zmrzačení,

tak svoji vinu nesrovnávej s její,

za tvoje rozhodnutí chybné,

měsíce nebrat hovor od svědomí,

teď jenom ona nedůvěrou trpí.

Buď rád, že nevnímáš…

Jak v jejím srdci hrůza ze zklamání,

pomalu jedovatým dechem city tráví,

dny, plynoucí jí v mukách rozhodnutí,

zatímco ty, sám v sobě pohroužený,

nad tím, co nezměníš již, dumáš.

Buď rád, že nepoznáš…

Jaké je pod nátlakem volit ponížení,

dát v oběť lásku anebo se obětovat?

Ona svůj krok ti vždycky přizpůsobí,

když náhle zpomalit chceš poznávání,

kdo rány zná, ten věznit umí vše, co raní.

Buď rád, že nevíš…

Co bude, když se peklo v nebe nepromění,

tak místo slibů proměň v skutek přání,

čistotu vrátit mysli zmatkem omotané,

ze štěstí načerpanou sílu ona ti pak předá,

jen s andělem, co neublíží, čeká na ni.

Buď rád, že neznáš…

Litovat všeho, ač tu nikdy volba není,

skutečně osudem být vržen v zatracení.

Zvuk ticha, když zpět marně voláš,

násilím zprostřed těla vyrvanou ti…

…nevinnost.

Diversio

Sychravým ránem šumící melodie deště zní,

svěžími prsty vánek laská tvář,

ta závist vysílá k promoklým stromům.

U mne již vše po obranné krustě stéká…

Pocity smutnivé jsou z noci osamělé,

kalíšky úlevy zrcadel duše nezvratně vysychají,

staccato kapek hravých svádí k zapomnění.

Propadám spárům snění, jež mě vyrve stesku…

Ve městě vzdálené země s vysokými domy,

úzkými ulicemi plachý žebrák bloumá,

v cizině útočiště najde ten, kdo chce býti cizí.

Vyděšen pokladem ve své mysli, němotu si volíš…

Uvěřit vznešenosti své, již korunoval cit,

třpytivě ryzí blízkost neděsila by jej,

raději prchne v dál upevnit nedorozumění.

Tak o žebrácké holi nutíš i mne jít…

Bloumá v bludišti úzkosti stažených hrdel,

v děsu z podlitých očí a zaťatých pěstí,

návratů s nakyslým dechem závislosti.

Mou ulicí je azyl nechtěného, králi…

Svržená královna mince nesměle přijímá,

za tebou odesílá polibkem obalené,

žebrákův klobouk již je vrchovatě plný.

Však ty jich nedotkneš se - rukou popálenou vinou…

Zrak z vůle slepý koruně srdce vyhýbá se,

do trestu oběť vrhá ruka nepodaná,

truhlu s ceninou lásky svírá a nevydá klíč.

Jen tvoje nitro křičí, že poklady zná…

Sychravé ráno večer chmurný střídá,

žebravá královna se do mučivé reality budí.

Kéž spáleninu viny zchladíš kapkou citu, králi!

Natáhni ruku, já ti ji pohladím něhou…

Vědět o skrytém krutostí svou bolí,

jak roky temných bezměsíčných nocí,

i přesto sledováni tou, jež kouzla chrání.

Tak čaruj, Luno, já chci beze strachu cítit…

Válčím

Jsi stále se mnou…

Tak dlouho už tě s sebou nechtíc vláčím,

však stále ještě nevidíš mě na kolenou,

o milost s pláčem v prachu cesty žadonící,

vzdoruji tvé ničivé moci dál, vteřinu za vteřinou.

Jsi jenom pocit…

Jen jeden jediný, přestože zdrcující k zešílení,

s ním zbytečným jsem vlakem, na nádraží odstaveným,

už nikdy nedočkám se nalezení klíče k srdce odemčení,

protože jeho vlastník touží zůstat v kryptě strachu uzavřený.

Jsi pouze beznadějí…

Já naději však čerpám ve snách, jež budoucnost mění,

v zahradu požitků a rajských slastí bez bolesti,

ve víře společné dvou duší na oněch snů naplnění,

až urputností svou si trasu k cíli oba proklestí.

Jsi pro mě uvězněním…

Řetězy vzpomínek srdce až do krve mi rozdírají,

na jejich konci mě však čeká náruč konejšivá,

přátelé mastí z konejšivých slov mé rány natírají,

zrak lásky něžným pohledem se na mě dívá.

Jsi propastí…

Hlubinou děsu, do níž čas od času padám,

v temnotě nejistoty chycená jak v pasti,

svaté i padlé pak s pokorou žádám,

o pomoc, která zbaví mě těch strastí.

Jsi jeden…

Samotný problém, který pocítit mi štěstí brání,

dýkou jsi do zad vbodlou s ostřím jedovatým,

jediná zbraň, jež stojí proti hromadě mých zbraní,

každý tvůj útok podlý se zatím daří v dobro zvrátit.

Pokoje nedáš…

Však já se narodila odhodlanou bojovnicí,

jež zoufalství křik vlastní mysli umí ztišit hudbou,

i v slzách vyvolám druhým úsměv na líci,

pocity další se ještě tisíckrát s tebou rvát budou.

Přicházíš zabít…

Stínem jsi touhy, o které se pravda marně hledá,

s korunou přetvářky na trůnu ze lží usazený prevít,

svou vůlí skálopevnou mlžným přízrakům se nedám,

tak možná šanci mám nakonec válčení to dlouhé přežít.

Anebo možná…

…doválčím(?)

Předurčení

Po mnoha prohraných bitvách končí,

zbytečná válka se zarytou nedůvěrou,

pistole, nabitá důkazy neškodnosti,

z chapadel vůle unavené duše padá.

Chladem a temnotou tak dlouho zazděné,

pod paprsky cizí lásky srdce rozmrzá,

naplno vdechuje vůni květů svobody,

však na nebi mysli se mrak obav honí.

Tak dlouho byla ta znamení stébly nadějí,

kterých se tonoucí víra chytá v zoufalství,

jiskřičky, co kdysi beznaděj zaplaší,

dnes v lůně zázraků naopak děsí.

Zadržím hrůzou dech a budu doufat, že…

…mé sny nedávné obsahem klamou.

Snad vážně se nevrátíš drze žádat,

nač ztratil jsi právo svou krutostí,

ve jménu lásky, kterou jsi poplival.

…sudičky rozmarné jen škádlí fantazií.

Není tu pro nás to veliké klubko štěstí,

snahu ho rozmotat labyrint nezájmu pohltí,

nejde to, když ruce protějšku nečinně leží.

…hvězdy se mýlí a žádné pouto není.

Luno má magická, od jeho měsíce odvrať tvář,

magnetem touhy nás netáhni k těm, co zraňují,

tvoji past páčím, srdce si hřeby k svědomí přibíjím.

…karty lžou a žádnou společnou budoucnost nevidí.

Kdo křivdu dávnou si hojí zraněním nevinných,

za dlouhou dobu prý nakonec v mou čistotu uvěří.

Kde nalézt důvěru v toho, jenž ublížil, nepoví…

Snad změnit se dá naše předurčení.

Na sílu vůle, jíž svůj svět měním, se spoléhám.

Protože pokud ty stále máš být mým osudem…

…nechci ho mít.

Nebojuj

Miluj mě nebo mě zabij! Jen se mnou nebojuj…

Ty, anděli můj strážný,

u Boha oroduj!

(ne za mou spásu)

Ať nemusím se v bahně plazit,

proklaté bolesti.

A v duši přestane mě mrazit,

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sny mrtvé duše.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.