Po tvém boku

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cooboo.cz

www.albatrosmedia.cz

Kasie Westová

Po tvém boku – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Mojí Autumn, která je nezávislá,

chytrá a tak sarkastická –

jedna z mých nejoblíbenějších kombinací.

Miluju tě!

Kapitola 1

Byla jsem zamčená v knihovně a pokoušela jsem se nepanikařit. Doopravdy zamčená. Bez možnosti úniku. Všechny dveře, všechna okna, veškerá ventilace. No dobře, ventilační systém jsem nezkoušela, ale vážně jsem o tom uvažovala. Nebyla jsem na to dostatečně zoufalá… prozatím. Moji kamarádi si uvědomí, co se stalo, a vrátí se, aby mě odsud vysvobodili, ujišťovala jsem sama sebe. Stačilo jenom počkat.

Celé to začalo tím, že jsem potřebovala na záchod. Tedy, předcházela tomu spousta limonády – dvoulitrovka Dr Peppera, kterou do knihovny propašovala Morgan. Vypila jsem z lahve víc než svůj spravedlivý díl, zatímco vedle mě seděl Jeff a pokaždé, když se ke mně naklonil, aby se mě na něco zeptal, zavoněl jako stromy, nebe a sluneční světlo.

Jenomže až potom, co se za všemi okny úplně setmělo, knihovníci nám řekli, abychom opustili knihovnu, a my jsme došli až do podzemní garáže, kde se nás patnáct mělo rozdělit do čtyř aut, jsem si uvědomila, že to nevydržím ani na konec ulice, natožpak celou cestu do tábořiště v kaňonu.

„Musím si odskočit,“ oznámila jsem ostatním a hodila si batoh do kufru k Jeffovi. Lisa stáhla okénko. Její auto, zaparkované hned vedle Jeffova, už bylo nastartované. „Myslela jsem si, že pojedeš se mnou, Autumn.“ Věnovala mi vědoucí úsměv. Bylo jí jasné, že chci jet s Jeffem.

Usmála jsem se na ni taky. „Za chvilku jsem zpátky. V tom tábořišti nejsou žádné záchody.“

„Ale je tam spousta stromů,“ poznamenal Jeff, obešel auto a zavřel kufr. Zaklapnutí se s ozvěnou rozléhalo po téměř prázdné garáži. V jeho autě jsem teď zahlédla tři hlavy vzadu a čtvrtou na místě spolujezdce. Ale ne. Všichni mě předběhli. Takže nakonec budu muset přece jenom jet s Lisou. Nevadí, u ohně budu mít na povídání s Jeffem času dost. Neměla jsem zrovna v povaze směle vyjadřovat nehynoucí lásku, ale s končetinami celými roztřesenými ze dvou litrů kofeinu a plnou hlavou Lisiných varování před tím, že by mi Jeffa mohla ukrást Avi, jsem se cítila docela odhodlaně.

Vyrazila jsem zpátky dlouhou chodbou, nahoru po schodech a dál prosklenou galerií s výhledem na dvůr. Když jsem došla do přízemí knihovny, byla už polovina světel zhasnutá.

Ta knihovna je moc velká a potřebovala by víc záchodů, pomyslela jsem si, když jsem tam dorazila. Otevřela jsem těžké dřevěné dveře a rychle vklouzla do kabinky. Zásobník papírových sedátek byl prázdný. Vypadalo to, že to budu muset zvládnout vestoje.

Když jsem si zapínala kalhoty, světla zhasla. Trochu jsem vypískla a pak se rozesmála. „Fakt legrace.“ Dallin, Jeffův nejlepší kamarád, zřejmě našel jističe. Vypadalo to přesně jako něco, co by udělal.

Jenomže světla zůstávala dál zhasnutá a po mém zaječení nenásledovala žádná vlna smíchu. Takže tu lampy nejspíš měly detektory pohybu. Zamávala jsem rukama. Nic. Posunula jsem se dopředu, po hmatu jsem našla zámek a pokoušela jsem se nemyslet na všechny ty bakterie, když jsem ho odemykala. Vysoko umístěným oknem sem pronikala trocha světla z ulice, takže jsem viděla dost na to, abych si mohla pořádně umýt ruce. Záchody v knihovně byly šetrné k životnímu prostředí, což znamenalo, že tu byly jen vzduchové sušáky na ruce. Utřela jsem si je radši do džínů, protože jsem nechtěla ztrácet čas tím nejnemožnějším způsobem sušení rukou na světě. Můj odraz v zrcadle vypadal jako pouhý stín, ale i tak jsem se naklonila blíž, abych zkontrolovala, jestli nemám rozmazaný make-up. Podle toho, co jsem byla schopná rozeznat, vypadal dobře.

Venku v hale mi na cestu svítilo jenom několik světel u stropu. Všechno tu už bylo mimo provoz. Přidala jsem do kroku. Knihovna byla potmě mnohem strašidelnější, než bych čekala. Prosklená stěna chodby se zatřpytila, jak venku začal padat sníh. Lákalo mě se na chvíli zastavit, ale neudělala jsem to. Doufala jsem, že sníh nezkříží naše plány na večer u ohně. Kdyby sněžilo jen takhle lehounce, bylo by to kouzelné. Dokonalý večer pro vyznání. Jeff se snad nevyděsí, když mu to řeknu, nebo ano? Ne, celé odpoledne se mnou flirtoval. Dokonce si pro svou práci na dějepis vybral stejné období jako já. Nepřipadalo mi to jako náhoda.

A co se týče nocování s kamarádkami na chatě, sníh bude skvělý. Možná tam úplně zapadneme. To už se nám jednou stalo. Nejdřív mě to docela stresovalo, ale nakonec z toho byl ten nejlepší víkend – spousta horké čokolády a tubingu a strašidelných historek.

Došla jsem ke dveřím podzemní garáže a zatlačila na kovové madlo. Dveře se nepohnuly. Zatlačila jsem ještě jednou. Nic. „Jeffe! Dalline! Tohle není vtipné!“ Přimáčkla jsem nos až na sklo, ale nikde jsem nezahlédla žádná auta ani žádné lidi. „Liso?“

Ze zvyku jsem sáhla po mobilu. Jenomže kapsa u kalhot byla prázdná. Černý batoh se všemi věcmi na víkend – s mobilem, oblečením, kabátem, peněženkou, svačinou, foťákem a s léky – jsem si hodila k Jeffovi do kufru.

Ne.

Proběhla jsem celou knihovnou ve snaze najít nějakou jinou cestu ven. Cestu, která očividně neexistovala. Byly tu šestery dveře ven a všechny byly zamčené. A tak jsem skončila zase tady – opřená zády o dveře do garáží, které mě zábly na kůži, zamčená v obrovské prázdné knihovně. Celé moje tělo zachvátila úzkost znásobená spoustou kofeinu.

Z rozechvělého srdce se mi panika postupně šířila do hrudníku a okrádala mě o dech. Uklidni se. Vrátí se sem, říkala jsem si. Bylo tam prostě jenom moc lidí a moc aut, do kterých nasedali. Všichni si zkrátka mysleli, že jedu s někým jiným. Jakmile všechna čtyři auta dojedou do tábořiště, někdo si všimne, že tam nejsem, a vrátí se pro mě.

Počítala jsem, kolik času to může zabrat. Půl hodiny kaňonem nahoru, půl hodiny zpátky. Budu tady ještě hodinu. Pak samozřejmě budou ještě muset najít někoho s klíči od dveří. Ale to už jim o moc víc času nezabere. Všichni u sebe budou mít telefony. Můžou zavolat třeba hasiče. Dobře, teď jsem to zbytečně dramatizovala. Nebudou muset volat na žádné tísňové linky.

Tyhle úvahy mi pomohly. Nebylo potřeba se kvůli tomu nijak stresovat.

Nechtěla jsem opouštět svoje místo u dveří ze strachu, že by mě moji kamarádi neviděli, až přijedou zpátky. Nebo bych já neviděla nebo neslyšela je. Ale bez mobilu a bez foťáku jsem neměla žádný způsob, jak se zabavit. Začala jsem si strašně falešně broukat písničku a pak jsem se sama sobě zasmála. Možná bych mohla třeba počítat díry ve stropních obkladech nebo… rozhlédla jsem se kolem sebe a nic mě nenapadlo. Jak lidi zabíjeli čas bez mobilů?

„… zítra pojďme zas vše psát od prvních řádků.“ Můj zpěv by mi v dohledné době žádnou smlouvu na nahrání desky nepřinesl, ale to mi nebránilo v tom, abych si nezařvala pár písniček z plných plic. Zastavila jsem se s rozbolavělým hrdlem. Už to určitě byla nejmíň hodina.

Zadek jsem měla úplně otlačený a od podlahy mi stoupala tělem zima, až jsem se začínala třást. Nejspíš tu na víkend vypínali topení. Vstala jsem a protáhla se. Možná tady někde mají telefon. Doteď mě nenapadlo se po nějakém podívat. Nikdy jsem nikde telefon nehledala. Vždycky jsem u sebe měla mobil.

Už posedmé za večer jsem prošla zpátky prosklenou chodbou. Venku teď bylo všechno bílé. Zem byla pokrytá sněhem a větve stromů namrzlé. Mrzelo mě, že u sebe nemám foťák, abych zachytila ten kontrast – tmavé obrysy budovy a stromů na pozadí zářivě bílého sněhu. Ale neměla jsem ho, a tak jsem šla dál.

Začala jsem hledat u vchodu, ale žádný telefon jsem neviděla. Možná by mohl být v zamčené kanceláři, jenomže tam mi ve výhledu bránila velká přepážka. A i kdybych tam nějaký viděla, stejně jsem neměla klíče. Za dvojitými prosklenými dveřmi se nacházela polovina knížek. Ta druhá polovina byla za mnou v oddělení pro děti. Byla tady větší tma a já jsem chvíli zůstala stát u dveří a prohlížela si prostor před sebou. Uprostřed se tyčily vysoké masivní police plné knih a kolem nich stoly a židle.

Počítače.

Podél boční stěny byla řada počítačů. Mohla bych z nich poslat e-mail nebo zprávu.

Když jsem vešla dovnitř, tma se mi zdála ještě hustší. Všimla jsem si stolních lamp všude kolem a sáhla jsem pod stínítko jedné z nich, abych zjistila, jestli jsou tu jenom pro ozdobu, nebo jestli doopravdy fungují. Lampa se s cvaknutím rozsvítila. Než jsem došla k počítačům, rozsvítila jsem tři. V tak velkém prostoru neměly šanci rozptýlit temnotu, ale vytvářely příjemnou atmosféru. Zasmála jsem se sama sobě. Atmosféru k čemu? K taneční párty? K večeři při svíčkách pro jednu osobu?

Posadila jsem se k jednomu z počítačů a zapnula ho. První věc, která se mi ukázala na monitoru, byla výzva k zadání uživatelského jména a hesla zaměstnance knihovny. Zasténala jsem. Dnes večer jsem neměla ani trochu štěstí.

Zaslechla jsem nad sebou zavrzání a vzhlédla jsem. Nevím, co jsem vlastně čekala, že uvidím, ale nebylo tam nic než tma. Budova byla stará a nejspíš se jenom ukládala k spánku. Nebo možná na nějaké okno v patře dopadal sníh nebo se od něj odrazil poryv větru.

Po dalším zvuku přicházejícím shora jsem vyskočila a rychle vyrazila na chodbu. Vyběhla jsem po schodech a došla k předním dveřím. Zabrala jsem za kliku tak silně, jak jsem jen dokázala. Dveře se ani nepohnuly. Vyhlédla jsem z úzkého bočního okna. Po hlavní ulici vepředu jezdila auta, ale chodník byl prázdný. I kdybych bouchala do skla, nikdo by mě neslyšel. Tím jsem si byla jistá. Zkoušela jsem to už předtím.

Nic se mi nemohlo stát. V knihovně kromě mě nikdo nebyl. Kdo jiný by taky byl takový pitomec, aby se nechal zamknout v knihovně? Úplně sám. Bez možnosti úniku. Rozptýlení. Potřebovala jsem nějaké rozptýlení. Jenomže jsem u sebe neměla vůbec nic.

Knížky! Tahle budova byla plná knih. Vezmu si nějakou knížku, najdu si útulný kout a budu si číst, dokud mě někdo neobjeví. Někdo by to mohl dokonce považovat za splněný sen. Koneckonců bych to tak mohla brát i já. V myšlenkách je veliká síla. Tohle bude můj splněný sen.

Kapitola 2

S trhnutím jsem se probudila a pár okamžiků mi trvalo, než jsem si uvědomila, kde vlastně jsem – uvězněná v knihovně. Knížka, kterou jsem si vybrala ke čtení, mi ležela otevřená na klíně a hlava mi spadla na opěrku křesla. Jakmile jsem se narovnala, příšerně mě rozbolelo za krkem. Promnula jsem si ztuhlé svaly. Hodiny na zdi nad výpůjčním pultem ukazovaly čtvrt na tři.

Proč si o mě ještě nikdo nedělal starosti? Nehledal mě? Možná mě hledali na špatných místech. Mysleli si snad všichni, že jsem s nimi dojela do tábořiště? A že jsem odtamtud pak vyrazila domů?

Rodiče mě za tohle zabijou. Nikdy nebylo jednoduché je přesvědčit, aby mi dovolili strávit víkend na chatě s kamarádkami. Musela jsem o tom složitě vyjednávat. Máma je právnička a moc dobře mě umí přimět, abych se na všechno podívala z jejího úhlu pohledu, takže jsem vždycky nejdřív chodila za tátou. Ten navíc pracuje z domova (Dokonalý slogan nebo znělka na míru pro vaši firmu. Jeho slova, ne moje.) – takže byl vždycky po ruce, když jsem něco potřebovala. Jakmile jsem ho dostala na svoji stranu, společně jsme obvykle mámu přesvědčili. Vyjednávání vypadalo asi takhle:

„Tati, můžu jet tenhle víkend k Lise na chatu?“

Otočil se na své židli u psacího stolu směrem ke mně. „Co ti zní líp? ‚Tommy’s – protože každý den je jako stvořený pro koblihu.‘“

„Hmm. Každý den je jako stvořený pro koblihu. Dneska jsem zatím žádnou neměla.“

Táta vztyčil prst. „Anebo: ‚Tommy’s – prostě k sežrání.‘“

„Kdo je prostě k sežrání? Zní to, jako bys mluvil o univerzitním týmu baseballistů nebo tak něco.“

„Máš pravdu. Musím tam nějak dostat slovo koblihy, že ano?“ Otočil se i se židlí zpátky k počítači a něco naťukal do klávesnice.

„Takže? Můžu tam na víkend?“

„Kam?“

„K Lise na chatu.“

„Ne.“

Omotala jsem kolem něj ruce a položila mu hlavu na rameno. „Prosím. Budou tam její rodiče, a navíc to přece nebude poprvé.“

„Celý víkend se mi na tebe zdá trochu moc.“

Usmála jsem se na něj a nasadila svůj nejlepší prosebný výraz. „Budu v pohodě. Slibuju. Ten další víkend vůbec nikam nepůjdu. Zůstanu tady a budu pomáhat v domácnosti.“

Poznala jsem, že ho to trochu obměkčilo, ale pořád ještě nebyl rozhodnutý. „A příště, až přijede Owen, někam s ním půjdu.“

„Ale ty chodíš s bráchou ven ráda, Autumn.“

Zasmála jsem se. „Fakt?“

„Mámina společnost pořádá za pár týdnů firemní večeři. Jestli zvládneš víkend na chatě, měla bys zvládnout i tohle.“

Nic horšího jsem si nedovedla představit. Ale tak to s kompromisy chodí – člověk se s nějakou věcí smíří kvůli jiné, na které mu záleží víc. „Dobře.“

„Tak dobře,“ odpověděl táta.

„Můžu tam jet?“

„Budu se ještě muset zeptat mámy, ale to určitě nebude problém. Dávej na sebe pozor. Vezmi si telefon. Pravidla jsou jasná: žádný alkohol, žádné drogy a každý večer nám zavoláš.“

Dala jsem mu pusu na tvář. „Ty první dvě věci asi budou náročné, ale tu třetí nepochybně zvládnu.“

„Vtipné,“ odpověděl.

Každý večer jim zavolat. Dneska jsem nezavolala. A už ani nezavolám. To z táty bezpochyby udělá stoprocentního otce. Bude volat mým kamarádům. Jestli do té doby nepochopí, proč tam s nimi nejsem, dojde jim, že jsem někde po cestě zůstala pozadu. Někdo si dá dvě a dvě dohromady. Jasně, rodiče mi po tomhle už nikdy nedovolí vyjít z domu, ale aspoň mě tady někdo najde.

Rozbolela mě hlava, a tak jsem se vydala k pítku u toalet. Přinejmenším jsem tady měla vodu. A nic jiného. Nic jiného. Zavrtěla jsem hlavou. To nebyly dobré myšlenky. Někdo mě už brzy najde. Jestli ne teď, tak nejpozději ráno, až se knihovna otevře. Nevzpomínala jsem si, kdy začínala o sobotách otevírací doba. V deset? Už jenom osm hodin. Hračka.

V budově se ochlazovalo. Našla jsem na zdi termostat, ale byl zamčený. Zdálo se mi, že celá tahle knihovna je poněkud přehnaně zabezpečená.

V dálce jsem začala rozeznávat pravidelný rytmus. Odněkud se ozývala hudba. Doběhla jsem k předním dveřím a uviděla skupinku lidí, kteří procházeli kolem po chodníku před budovou a smáli se. Měli u sebe mobil nebo iPod nebo něco takového, co se ve tmě lesklo a přehrávalo to hudbu tak hlasitě, že jsem ji slyšela i já. Zabouchala jsem do skla a zakřičela. Nikdo z nich se neotočil, ani nezastavil. Nikdo z nich se dokonce ani neohlédl, jako kdyby nezaslechli vůbec žádný náznak hluku. Zabušila jsem znovu a zakřičela silněji. Nic.

„Moc hlasitá hudba vám ničí sluch,“ řekla jsem a opřela si čelo o sklo. A v té chvíli jsem si všimla bílého papíru přilepeného na skle o kus níž. Strhla jsem ho a přečetla si nápis na druhé straně. Knihovna bude uzavřena od soboty 14. ledna do pondělí 16. ledna v souvislosti se státním svátkem, Dnem Martina Luthera Kinga.

Uzavřená po celý víkend? Celé tři dny? Budu tady uvězněná ještě další tři dny? Ne. Na to nemám. Nezvládnu být tři dny sama v téhle obrovské budově. Tohle byla moje nejhorší noční můra.

Srdce se mi rozbušilo tak rychle, až jsem měla pocit, jako by mi někdo svíral hrudník. Plíce se mi neroztahovaly tak, jak by měly. Zatahala jsem za řetězy, kterými byly zajištěné přední dveře. Zabrala jsem vší silou. „Pusťte mě ven.“

Hlas někde vzadu v mé hlavě mi říkal, abych se uklidnila, než to ještě víc zhorším. Všechno bylo v pořádku. Byla jsem sice zavřená sama v knihovně, ale byla jsem v bezpečí. Mohla jsem si tu číst a běhat do schodů a nějak se zabavit. Nabízela se mi tu spousta rozptýlení.

Jakmile jsem se utišila, zaslechla jsem za sebou nějaký zvuk. Kroky na dřevěné podlaze.

Prudce jsem se otočila a přitiskla se zády ke dveřím. A v tom okamžiku jsem na schodech uviděla něčí stín a v jeho pravé ruce lesklý předmět. Nůž. Takže jsem tu přece jenom nebyla sama. A rozhodně jsem nebyla v bezpečí.

Kapitola 3

Přimáčkla jsem se tak těsně ke zdi, jak jen to šlo. Třeba mě ten člověk neuvidí. Ne, to bylo dost nepravděpodobné, jakmile jsem vzala v potaz, že ještě před chvilkou jsem tady bušila do skla a řinčela řetězy na dveřích. To jsem rovnou mohla ječet: Jsem uvězněná v knihovně úplně sama a zoufale se pokouším dostat ven!

Co jsem teď mohla dělat? Mohla bych třeba někam běžet. Nebo se zamknout v nějaké místnosti. Jenomže podle toho, co jsem doposud zjistila, už byly všechny uzamykatelné místnosti zamčené. Právě v okamžiku, kdy jsem se už už chystala vyrazit a někam běžet, kamkoli, abych našla něco, co by se dalo použít jako zbraň, nebo se schovala, ten člověk promluvil.

„Nechci ti nijak ublížit. Nevěděl jsem, že tady je ještě někdo.“ Zvedl ruce před sebe a pak, jako kdyby si až teď uvědomil, že v jedné z nich drží nůž, se sehnul a zastrčil si ho do boty.

To mě zrovna neuklidnilo. „Co tady děláš?“

„Jenom jsem potřeboval někde přespat.“

Super. Takže jsem byla zamčená v knihovně s nějakým bezdomovcem? S bezdomovcem, který u sebe měl nůž. Srdce mi vyskočilo až do krku.

Všimla jsem si, že se pokouší mluvit klidným hlasem, ale vyznělo to spíš ochraptěle. „Pojď si někam sednout a promluvíme si. Dojdu si pro batoh. Nechal jsem ho nahoře nad schody. A pak se vrátím dolů, ano?“ Ruce měl pořád napřažené před sebou, jako kdyby mě to gesto mělo dokonale uklidnit. „Nikomu nevolej, dokud si nepromluvíme.“

Myslel si, že budu někomu volat? Kdybych měla přístup k telefonu, už bych tady dávno nebyla. Kdybych měla přístup k jakémukoli prostředku komunikace – megafonu, přístroji na kódování do morseovky (Mají tyhle přístroje vůbec nějaké jméno?), už bych tady dávno nebyla. Ale nehodlala jsem na sobě dát nic znát. „Dobře,“ odpověděla jsem.

V okamžiku, kdy mi zmizel z dohledu, jsem seběhla po schodech dolů a zpátky za prosklené dveře. Jestli byl ozbrojený, nechtěla jsem zůstávat v nevýhodě.

Skrčila jsem se za polici úplně vzadu. Dýchala jsem ztěžka a nepravidelně a vůbec nic jsem neviděla. Natáhla jsem ruku do police a chňapla jsem po největší knize, kterou jsem nahmatala. V nejhorším ho s ní můžu praštit po hlavě.

„Haló?“ zavolal z opačné strany místnosti.

„Nepřibližuj se ke mně.“

„Kde jsi?“

„Na tom nezáleží. Chceš se mnou mluvit? Tak mluv.“ Když se budu tvářit drsně, třeba tomu uvěří.

Jeho hlas teď zněl hlasitěji a zřetelněji, takže musel vyrazit směrem ke mně. „Nemáš vůbec důvod se mě bát.“

Proč prostě nemohl zůstat na druhé straně? Na to, abychom si promluvili, jsme k sobě přece nemuseli být tak blízko.

Jak jsem se pokusila udělat krok dozadu, zavadila jsem kolenem o polici a z ní se zaduněním spadla nejdřív jedna kniha a pak další. Sevřela jsem svoji knihu v ruce pevněji a vyběhla směrem ke dveřím. On byl ale rychlejší a zablokoval mi cestu. Zvedla jsem knihu nad hlavu.

„Stůj,“ řekla jsem.

Udělal krok dopředu. Vrhla jsem po něm knihu. Uhnul. Sebrala jsem z vedlejší police další a s tou jsem ho trefila do ramene.

Zvedl ruce nad hlavu. „To myslíš vážně?“

„Už jsem zavolala policii,“ prohlásila jsem.

Zaklel.

Hodila jsem po něm další knihu. „Takže mě prostě nech na pokoji. Budou tady každou chvíli.“

Byli jsme teď mnohem blíž u sebe a zprava k nám dopadalo světlo jedné z lamp, které jsem předtím rozsvítila. A v tu chvíli jsem si uvědomila, že ho poznávám.

Zalapala jsem po dechu. „Daxi?“

„My se známe?“

Musela jsem pořád stát ve stínu.

S úlevou jsem svěsila ruce, ve kterých jsem svírala další knihu. Dax Miller nebyl zrovna prvním klukem, na kterého bych si vzpomněla, kdybych si měla vybrat, s kým se nechám zamknout v knihovně. Po pravdě, kdybych si měla vybrat kteréhokoli kluka z naší školy, on by nejspíš byl tím posledním. Neměl zrovna nejlepší pověst. Kolovaly o něm různé řeči. Spousty řečí. Ale nebyl to cizí člověk. A nebála jsem se ho, takže se mi okamžitě ulevilo. „Chodíme do stejné školy.“

Nebyla jsem si jistá, jestli mě poznává, i když mě znala naprostá většina lidí ze školy. Pracovala jsem na ročenkách a neustále jsem fotila, takže jsem byla vždycky u všeho. Bylo těžké nebýt tak všeobecně známá, když jsem se účastnila tolika akcí. Ale jeho jsem nikdy nefotila. Neúčastnil se vůbec ničeho. Tedy alespoň ničeho, co organizovala škola.

Udělala jsem krůček dopředu do slabého světla lampy, aby mě líp viděl.

Z jeho výrazu jsem vyčetla, že mě poznal, když si mě prohlédl od světle hnědých vlasů zastřižených u ramen až po černé boty na klínku a vrátil se zpátky k mým očím. Zdálo se, že se mu nelíbí, co vidí. „Doopravdy jsi zavolala policajty?“

„Ne.“ Přejela jsem si dlaněmi po kapsách. „Nemám u sebe mobil.“

Dax přejel očima po mých kapsách, jako kdyby mi to nevěřil, pak přikývl a zamířil k batohu, který nechal ležet vedle jedné z židlí.

Vyrazila jsem za ním. „A ty?“

„A co já?“ Rozepnul batoh.

„Máš u sebe telefon?“

„Ne, nemám.“

Zírala jsem na jeho batoh a přemýšlela, jestli říká pravdu. „Potřebuju jenom zavolat rodičům. Nejspíš se o mě hrozně bojí. Nikdo neví, kde jsem.“ Alespoň jsem si to myslela, protože se pro mě nikdo nevrátil. „Zavolala bych jenom rodičům a řekla jim, kde jsem.“

Vytáhl z batohu spacák a rozložil si ho na podlaze. „Nemám telefon.“

Vzal si s sebou do knihovny spacák? Nebyl tady uvězněný jako já. Plánoval tu zůstat přes víkend? „Ale ty nejsi bezdomovec,“ řekla jsem.

„Netvrdím přece, že jsem.“

„Tak proč tady jsi?“ zeptala jsem se.

Vlezl si do spacáku, natáhl ruku a zhasl světlo.

„A proč ses vůbec bál, že jsem zavolala policii? Jsi v nějakém průšvihu?“

„Nemohla bys zmlknout? Pokouším se tu spát.“

Kdybych neměla pocit, jako by se mi celé tělo proměnilo v želé, možná bych ho kopla. Takhle jsem místo toho doklopýtala k jednomu z křesel, sedla si do něj a položila si hlavu na kolena. Nemělo by mě to překvapovat. Dax byl ve škole uzavřený, s nikým se nebavil – proč bych měla čekat, že mi zrovna teď odvykládá svůj životní příběh?

Na tom ale nezáleželo. Byla jsem v pohodě. Budu v pohodě. Přinejmenším jsem si ověřila, že Dax se mě nepokouší zabít ani mi nijak ublížit. A i když je to Dax… tak to bylo lepší než tu být uvězněná úplně sama. A musel v tom svém obrovském batohu mít i telefon. Přinesl si koneckonců i spacák. Až usne, prohrabu se jeho věcmi a ten mobil najdu. Teď, když jsem měla plán, mi už bylo o hodně líp.

Sevřený hrudník se mi pomalu uvolnil a mým rozpáleným plicím se ulevilo. Tohle byla ta nejdivnější věc, jaká se mi kdy stala. Možná z toho dokonce časem bude zábavná historka. Za nějakou dobu, až budu doma u rodičů a ve své vlastní posteli s teplou peřinou.

Byla tu zima.

Protáhla jsem se a položila si hlavu na područku křesla, aby to vypadalo, že se chystám ke spánku. Netušila jsem, jestli mě Dax vidí nebo jestli se vůbec dívá, ale chtěla jsem, aby si myslel, že spím. Potom, až si budu jistá, že usnul, najdu jeho mobil, zavolám domů a bude po všem.

Hodiny na zdi ukazovaly 3:20. Rozbolely mě oči z toho, jak jsem byla dlouho vzhůru. Přemýšlela jsem, co asi dělají moji kamarádi. Co dělá Jeff. Znala jsem Jeffa od prváku, líbil se mi od třeťáku a letos, ve čtvrťáku, jsem usoudila, že to bude teď, nebo nikdy. Příští rok půjdeme oba na vysokou, a než odejdeme, chtěla jsem vyzkoušet, jestli by z toho napětí bublajícího pod povrchem, kdykoli jsme se k sobě přiblížili, mohl vyrůst dobrý vztah.

Bylo to teprve dneska ráno, co mě ve škole zastavil na chodbě? V hlavě jsem si ten rozhovor znovu přehrála.

„Autumn!“

Otočila jsem se s foťákem v ruce a stiskla spoušť. Byl ohromně fotogenický, měl jemné, otevřené a přátelské rysy. Úsměv mu prozařoval celý obličej, až mu v zelených očích jiskřilo a jeho olivová pleť zářila.

Dohonil mě. „Možná máš víc mých fotek než moji vlastní rodiče.“

Pravděpodobně ano. „Nemůžu za to, že tě ten foťák miluje.“

„Pokouší se mě tvůj foťák pozvat na rande?“

„Tenhle foťák bez mého doprovodu nikam nechodí.“

Povytáhl obočí, jako kdyby čekal, až dokončím to, co jsem naznačila. Chtěla jsem ho pozvat na rande. Strašně moc. Ale jestli jsem to měla udělat já, nemohlo to být uprostřed školní chodby plné lidí.

Jeff pokračoval. „Napadlo mě, že bych vzal pár dalších lidí a šli bychom dneska večer do knihovny pracovat na tom úkolu z dějepisu. Nechceš se přidat?“

Nejspíš jsem měla říct ne, jenomže jakmile se mi nabízela možnost strávit víc času s Jeffem, vždycky jsem se snažila ji využít. „Jo… ráda bych. Jen si o tom musím promluvit s Lisou. Jedeme večer s Morgan a Avi k ní na chatu.“

„Tak půjdeme do knihovny předtím a pak, až pojedete nahoru na chatu, zastavíme se v tábořišti v kaňonu a uděláme si oheň na oslavu dokončení toho úkolu.“

Zasmála jsem se a jemně ho strčila do ramene. „Koukám, že to máš dokonale naplánované.“

„To mám. Takže to s holkama domluvíš?“

„Ano. Zařídím to.“

„Věděl jsem, že budeš pro. Řeknu Dallinovi a ostatním. Uvidíme se večer.“

A taky jsme se viděli, než mě nechal zamčenou v knihovně. Kdybych tady teď místo s Daxem byla uvězněná s Jeffem… byla by to zábava. Touhle dobou už by vyzkoušel, jak si z dřevěného schodiště udělat skluzavku nebo jak závodit ve vozících na knížky po chodbě. Jeff byl Daxův přesný opak. Jeff se pořád usmíval a často vtipkoval a ve společnosti vždycky dokázal rozproudit zábavu. Dax byl temný, vážný a každá situace byla v jeho přítomnosti těžší.

Jeff. Kde asi byl? Nestalo se mu něco? Myslel si snad, že jsem se na něj u táboráku vykašlala? Proč nikomu nedošlo, že jsem s nimi neodjela? Ale na tom nesejde. Za chvíli budu mít možnost se jim všem ozvat. Za chvíli budu mít telefon.

Kapitola 4

Všechno v mém zorném poli bylo zamlžené a rozmazané. Ten pocit mi byl povědomý, ale moje mysl mi odmítala objasnit, co se se mnou děje. Byla jsem ve studené místnosti bez oken a bez dveří. Jako ve velké ledničce. V okamžiku, kdy mě to napadlo, se stěny potáhly kluzkým ledem a podlaha taky. Všechno bylo namrzlé. Začala jsem jektat zuby tak silně, až mě rozbolely. A pak mě obklopila pižmová vůně. Jako jedno z Jeffových objetí. A Jeff byl tady a objímal mě. Ledová kobka se rozplynula a nahradila ji nekonečná zelená louka. Stáli jsme uprostřed a tiskli se jeden k druhému.

„Ty ses mi taky celou dobu líbila,“ zašeptal Jeff. „Nechápu, proč nám trvalo tak dlouho si to říct.“

„Protože jsem se bála,“ řekla jsem.

„Čeho?“

Čeho jsem se vlastně bála? Pustit si někoho blíž k sobě? Dát mu možnost, aby mi ublížil? Vzdát se kontroly sama nad sebou? Možnosti nejsou tak bolestivé jako realita. Možnosti jsou vzrušující a nekonečné. Realita je definitivní. Právě tohle mě vždycky brzdilo, to pomyšlení, že když Jeffovi řeknu, co k němu cítím, a on to nebude opětovat, bude to konec. Nebude už žádné „co kdyby“, žádné další „možná“, žádné další snění.

Snění. To je ono. Byl to jenom sen. Všechno to byl jenom sen. Potřebovala jsem procitnout.

Rozespale jsem otevřela oči. Okny sem shora pronikalo slunce a osvětlovalo místnost. Hrudník se mi sevřel zklamáním. Sice se mi to jenom zdálo, ale to, že jsem uvězněná v knihovně, žádný sen nebyl. Byla jsem tu pořád. Pořád zamčená.

S Daxem. Už neležel na podlaze opodál. Kam zmizel?

Rychle jsem se posadila, zamotala se mi hlava, a jak jsem se zakymácela, svezl se mi z ramen spacák. Jeho spacák. Přikryl mě svým spacákem. Nechala jsem ho sklouznout až na podlahu a pak jsem na něj zírala, jak tam leží nevyužitý. Okamžitě se mi zastesklo po jeho teple.

Bylo osm ráno a mně se hladem svíral žaludek. Nikdo se pro mě nevrátil.

„Urazil tě ten spacák?“

Trochu jsem vyjekla. Dax seděl v křesle na opačné straně místnosti s nohama nataženýma před sebou a zkříženýma v kotnících. Na sobě měl džíny a černé triko s dlouhými rukávy. Tmavé vlasy měl trochu vlhké a usychaly mu v hustých vlnách. Čelist mu lemoval náznak strniště. K hrudníku si tiskl otevřenou knihu. Jak tam tak seděl – jedno rameno shrbené o něco víc než druhé, stíny mu hrály ve tváři a vytvářely temně rýsované tvary, červená obálka knihy kontrastovala s jeho černým trikem… zalitovala jsem, že u sebe nemám foťák.

„Neměl bys takhle přepadávat holky.“

„Ani jsem se nepohnul.“

„Já vím. Byl to vtip. Jenom jsem tě předtím neviděla. Děkuju… za ten spacák.“ Zatřásla jsem se a prozradila tak, že ho pořád ještě potřebuju. „Já… potřebuju si dojít na záchod.“

„Nemusíš to všechno takhle komentovat.“

„Jenom jsem ti to řekla… dobře.“ Vstala jsem, stáhla si levou nohavici, která se mi přes noc nějak vyhrnula, a vyrazila zpátky k záchodům. Prkýnko bylo studené a zrcadlo ukazovalo, že jsem v mnohem horším stavu, než jsem si myslela. Po obou stranách obličeje jsem měla rozmazanou řasenku a moje oříškově hnědé oči vypadaly temněji než obvykle. Z mých vlasů, které ještě včera byly upravené do dokonalých vln, se stal jeden velký zacuchaný chomáč a za ty tři dny bez odlíčení mi na tváři nepochybně vyraší ta největší hrůza na světě. Pustila jsem vodu, pokusila se co nejlíp smýt rozmazanou řasenku a vypláchla jsem si pusu.

S pomocí prstů jsem si rozčesala vlasy do přijatelného stavu. Krk jsem měla pořád ještě rozbolavělý z toho podivného úhlu, ve kterém jsem usnula, a jestli dneska neseženu něco k jídlu, můj žaludek se na mě bude vážně zlobit. Byla jsem na sebe naštvaná za to, že jsem včera usnula, místo abych uskutečnila svůj plán a našla Daxův telefon. Proč mi to dělal tak složité? A proč se vůbec staral o to, aby nikdo nezjistil, že tady jsme? Měl snad nějaké potíže se zákonem… už zase? Co provedl tentokrát? Netušila jsem ani, co to bylo posledně. Říkalo se o něm, že někoho zmlátil. Nepřekvapovalo by mě, kdyby to byla pravda.

Znovu jsem se rozklepala zimou. Včera jsem byla tak nadšená ze svého outfitu – splývavého petrolejově zeleného trička, slušivé projmuté bundy a džínů –, jenomže v knihovně bylo teplo, když jsme tu pracovali. Spíš horko. Nejmíň posté jsem zalitovala toho, že jsem si tu bundu svlékla a strčila do batohu. Litovala jsem, že jsem si batoh hodila k Jeffovi do auta. Svůj batoh. Kdybych ho tady měla, celá tahle věc by už dávno skončila. I bez telefonu bych u sebe měla všechno, co bych k přečkání jednoho víkendu potřebovala.

Někde v téhle budově muselo být něco k jídlu. Knihovníci přece musejí obědvat. Třeba na to mají vyhrazenou zvláštní přestávkovou místnost? Ve třetím patře jsem našla kuchyňku. Kromě lednice tu byly ještě dva automaty – jeden s lahvovými nápoji, jeden s baleným jídlem. Bylo to doopravdy kruté, jak se tu vystavovalo jídlo, ke kterému jsem neměla šanci se dostat. Když jsem šla kolem, kopla jsem do nápojového automatu a přemýšlela o tom, jestli nezkusit prostrčit ruku dovnitř a něco z něj vytáhnout, ale rychle jsem ten nápad zavrhla. Kdysi jsem na internetu četla článek o někom, koho museli vyprošťovat hasiči, protože se mu ruka zasekla přesně v takovémhle automatu.

Lednička na rozdíl od ostatních věcí v knihovně nebyla zamčená. Byla to obrovská lednice na občerstvení. Skoro jsem zapomněla, že se v knihovně pořádaly svatby a různé akce. Budova, kde jsem byla uvězněná, byla doopravdy veliká a úžasná. Zadoufala jsem ve štěstí a otevřela jedny z dveří. Na polici uprostřed byl rohový kousek koláče. Nechápala jsem, proč by si ho někdo vůbec schovával – tak byl malinkatý. Ale později ho určitě s vděčností spořádám.

Za druhými stříbrnými dveřmi byla průhledná plastová krabička s čímsi neidentifikovatelným, ale po stranách jsem rozeznávala tmavé skvrny od plísně. Kromě toho tu byly dva záhadné papírové pytlíky. Vytáhla jsem první z nich, na kterém bylo fixem napsáno NEJEZTE MOJE JÍDLO, a podívala jsem se dovnitř – jablko a jogurt, který byl víc než týden prošlý. Vzhledem k tomu varování jsem doufala v něco víc hodného krádeže. Vzala jsem si jablko a nechala tam jogurt na později. V druhém pytlíku byla další plastová krabička a plechovka limonády. Opatrně jsem krabičku vytáhla a lehce nadzvedla víčko. Žádná plíseň, ale také jsem nerozeznávala, co to je za jídlo. Těstoviny? Zelenina? Očichání mi nepomohlo. Tohle může počkat. Vzala jsem si limonádu a zbytek nechala v lednici.

Ve skříňkách jsem našla hrnečky na kávu a do dvou z nich jsem limonádu rozlila. V šuplících nebyly žádné opravdové příbory, ale objevila jsem plastový nůž. Okamžitě se zlomil, když jsem se s ním pokusila rozříznout jablko napůl. Prostě polovinu sním a budu doufat, že Dax nemá fobii z bakterií.

Půl minuty jsem jablko umývala pod proudem teplé vody a pak jsem si do něj kousla. Nikdy mi nic v životě nechutnalo líp. V jednom z šuplíků jsem našla zastrčený balíček ubrousků, do kterých jsem zbylou polovinu jablka zabalila, vzala jsem hrnky s limonádou a vyrazila zpátky dolů za Daxem. Kdybych ho dokázala přesvědčit, aby mi věřil, nemusela bych se mu prohrabávat ve věcech. Půjčil by mi telefon dobrovolně. A mně se to podaří. Jsem milá. Ostatní mě mají rádi. Dax si mě oblíbí taky.

Kapitola 5

Hlavní sál knihovny byl ve dne světlý – řadou oken sem dopadaly paprsky slunce. Držela jsem hrníčky za ucha a jeden z nich jsem podala Daxovi.

„Našla jsi kafe?“

„Stačí ti cola?“

Vzal si ode mě jeden z hrnků a já jsem mu nabídla půlku jablka zabalenou v ubrousku.

„Co to je?“ zeptal se, aniž by si ho ode mě vzal.

„Polovina jablka.“

„Našla jsi půlku jablka?“

„Našla jsem celé jablko. Půlku jsem ho snědla. Můžu sníst i zbytek, jestli –“

Vytrhl mi ho z pořád ještě napražené ruky.

„Není zač.“

Zvedl hrnek, pokynul mi na zdraví a napil se.

Ani nepoděkoval. „Jeden z knihovníků tady musí být zloděj jablek. Pytlík, ve kterém jsem ho našla, patřil někomu, kdo je zvyklý, že mu tu kradou jídlo. A my teď jeho nedůvěru přiživíme.“

„Nepochybuju o tom, že to jablko příště vrátíš.“

„Možná ano.“ Vrátila jsem se zpátky ke křeslu, ve kterém jsem předtím spala. Jeho spacák pořád ležel na podlaze kousek ode mě. Dlouho jsem na něj jenom tak zírala a nechtěla jsem ho použít, jenomže husí kůže na rukách se mi rychle zhoršovala, a tak jsem spolkla svou hrdost a sáhla po něm. Přehodila jsem si ho přes ramena, sedla si do křesla a v obou rukou sevřela hrnek. Kéž by v něm bylo něco teplého.

Až bude po limonádě, můžeme se později podělit o jogurt a možná i o záhadné jídlo z krabičky. Úplně jsem cítila, jak se mi svírá žaludek hladem. Leda že…

Podívala jsem se na obrovský batoh u Daxových nohou.

Když jsem zase vzhlédla, díval se na mě. „Co tam všechno máš?“ zeptala jsem se.

Muselo mu být jasné, na co jsem tak upřeně zírala, protože odpověděl: „Nic moc.“

„Něco k jídlu? Když jsi měl v plánu tady strávit celý víkend, musel sis vzít nějaké jídlo.“

„Neměl jsem v plánu tady zůstat celý víkend.“

„A kde jsi tedy chtěl být? Proč jsi skončil tady?“

„Plánoval jsem být někde jinde.“

Čekala jsem, že mi to vysvětlí, ale očividně to byla celá jeho odpověď. „Nejsi zrovna sdílný.“

„Mluvím, když mám co říct.“

„To měla být nějaká hluboká myšlenka?“

„Nemělo to být nic jiného než odpověď.“

Tohle bude opravdu dlouhý víkend.

Zavřel knihu a položil si ji na stůl vedle sebe. Pak se předklonil a opřel si lokty o kolena. „Proč jsi tady ty?“

Měla jsem sto chutí mu namíchnutě odpovědět v jeho vlastním stylu. Něco jako: Chtěla jsem celý víkend jíst kradená jablka a číst si. Ale udržela jsem se. Možná si uvědomí, že se odsud prostě chci jenom dostat, když se o mně dozví něco víc. Pochopí, že tu nejsem proto, abych mu zkřížila plány, ať už byly jakékoli. „Potřebovala jsem čurat.“

Dax se zase opřel a sáhl po knize, jako kdybych mu skutečně dala falešnou odpověď.

„Šli jsme sem pracovat na tom úkolu do dějepisu, co jsme teď dostali. Máš ho už hotový?“

Musel si uvědomit, že mu doopravdy odpovídám na jeho otázku, protože místo toho, aby knihu otevřel, si ji položil na klín a zavrtěl hlavou.

„No, byli jsme tady, já a několik dalších lidí, a zůstali jsme tu až do konce otevírací doby, abychom to dokončili. A pak všichni odcházeli a nastupovali do aut a já jsem potřebovala čurat.“

„Tvoji kamarádi tě tady nechali?“ Jeho výraz se teď změnil. Vypadal překvapeně.

„Odjížděli ve čtyřech autech. Lisa si myslela, že jedu s Jeffem.“

„To je tvůj přítel?“

„Není to můj přítel… zatím. Každopádně Jeffovo auto už bylo obsazené, takže on si musel myslet, že jedu s Lisou nebo Dallinem nebo tak něco. Ale já jsem nejela s nikým… očividně.“

„Očividně.“

„Děláš si ze mě legraci?“

„Ne. Jsem zmatený.“

„Co z toho tě zmátlo?“ Položila jsem svůj prázdný hrníček na stůl vedle sebe.

„To, jak se pro tebe nevrátili.“

„No, tohle mě překvapuje taky.“ Tak trochu.

„Má to být nějaká šikana?“

„Myslíš si, že mě moji kamarádi šikanují?“

Pokrčil rameny. „Takže to byl jenom omyl? Omylem se stalo, že na tebe všichni úplně zapomněli?“

„To by mi neudělali. Nejspíš si mysleli, že jsem šla domů, nebo jim nedošlo, že mě ztratili právě tady a hledají mě někde úplně jinde.“ Už jsem si v hlavě přebrala asi tak milion teorií, proč se pro mě nevrátili, jednu horší než druhou. Musela jsem s tím přestat, než bych se z toho zbláznila hrůzou.

Dax si natáhl nohy a znovu se předklonil. „Ztratili tě?“

„Nevím, kde jsou. Nevím, proč se sem nevrátili. Má to nějaký důvod. Nějaký dobrý důvod a všichni se tomu budeme smát, až se odsud dostanu. Budeme se tomu smát, celé to bude dávat smysl a bude z toho historka, kterou budu pořád všude vykládat. O tom, jak jsem jednou zůstala uvězněná v knihovně s tím –“

Prudce jsem se zarazila. Do tváří se mi nahnalo horko a zadívala jsem se na své boty. Neměla jsem tušení, jak jsem vlastně chtěla tu větu dokončit, ale žádná možnost nebyla dobrá. S tím kriminálníkem? S tím feťákem? S tím synem feťáků? To všechno jsem o něm slyšela.

Povytáhl obočí. „Dořekni to. Šlo ti to tak pěkně.“

„Promiň.“

„Proč?“

„To je jedno. Takhle jsem tu skončila já. Co ty?“

„Já?“

„Proč jsi tady?“

Zvedl v ruce svoji knížku. „Chtěl jsem si číst.“

„A jíst kradená jablka?“

„Cože?“

„Nic. Jenom, že jsem ti řekla, jak se mi stalo, že jsem tady, a tohle dostanu na oplátku?“

„V domě, kde bydlím, žádné knihy nejsou. Pokud tedy nepočítám bibli. Ale ta je tam beztak jenom k tomu, aby bylo podle čeho mě odsuzovat.“ Prohrábl si rukou vlasy a dál už nic neříkal. Jako by toho i tak řekl až moc.

Přitom ale neřekl vlastně nic. „Dobře. Nemusíš mi nic říkat. Až se odsud dostaneme ven, půjdeme si každý svou cestou.“

Povzdechl si. „Když už o tom mluvíš. Nevím, jak to chceš vysvětlovat ty, až nás nakonec někdo najde, ale mohli bychom prostě každý mít svoji vlastní verzi? Ty můžeš vykládat tu o záchodech a já prostě vypadnu, jakmile se otevřou dveře, a půjdu si po svém.“

„Nesmím nikomu říct, že jsi tu byl se mnou?“

„Můžeš si dělat, co chceš. Říct svým kámošům, že jsi tu byla zamčená s tím… s kýmkoli… ale knihovníci, policajti…“

„Proč policajti?“ zeptala jsem se a přitáhla jsem si spacák těsněji k tělu. „Proč by se tím měla zabývat policie?“

„Jestli tě někdo nahlásil jako pohřešovanou, tak se tím policie zabývat musí.“

„A co když někdo nahlásil jako pohřešovaného tebe?“

„Nenahlásil.“

„Proč? Nemyslíš si, že by si o tebe tvoji rodiče mohli dělat starosti?“

„Ne.“

„Jsi v nějakém průšvihu?“

„Nejsem. Ale nechci se do žádného dostat.“

„Já ti žádné potíže dělat nehodlám.“ Alespoň jsem to tvrdila v tu chvíli, když jsem se snažila získat jeho důvěru. A jeho telefon.

Doufala jsem, že s tím telefonem to bude jednodušší než s důvěrou. Protože důvěra zjevně nebyla něčím, co by ochotně rozdával.

Kapitola 6

Za poslední dva roky jsem o Daxovi slyšela spoustu drbů. Lisa, která se pyšnila tím, že ví o každém úplně všechno, mi toho řekla nejvíc. Pokaždé, když jsme ho zahlédly ve škole, mi něco rychle zašeptala. Přestoupil k nám v půlce druháku. Docházku měl nepravidelnou. Na začátku třeťáku strávil pár měsíců v nápravném zařízení. Když se vrátil do školy, měl na vnitřní straně levého zápěstí tetování a byl ještě tišší než předtím. Pokud jsem si všimla, neměl vůbec žádné kamarády, a nikdy jsem ho ani neviděla na obědě. A mimo školu jsem ho potkávala ještě míň. Jednou byl v kině s nějakou holkou, kterou jsem v životě neviděla. Nedával nijak najevo, že bychom se znali. Ne že by mi na tom záleželo. Byl to prostě jenom kluk z naší školy.

Z toho, jak se na mě díval, jsem vyrozuměla, že se ke mně nechce hlásit o nic víc než tehdy. Věděl vůbec, jak se jmenuju? Uvědomila jsem si, že mě doteď ani jednou neoslovil jménem. Netušila jsem, co se stane, až nás konečně někdo objeví, ale prozatím bylo v mém nejlepším zájmu říkat to, co chtěl slyšet. „Nikdo o tom nemusí vědět.“

Dax se vrátil ke čtení bez jediného slova vděčnosti. Copak neuměl poděkovat?

Sehnula jsem se a rozepnula si boty. Měla jsem je na nohou už moc dlouho a tlačily mě z nich nárty. Zula jsem si je a zapochybovala, jestli to byl dobrý nápad. Měla jsem na sobě jenom tenoučké kotníkové ponožky a nohy mi okamžitě začaly mrznout. Zvedla jsem je na křeslo a zastrčila si je pod spacák.

„V té kuchyňce jsou automaty s jídlem, ale já nemám žádné peníze… máš u sebe nějaké ty?“

Dax si poposedl, strčil si ruku do zadní kapsy kalhot a vyndal z ní peněženku. Otevřel ji a vytáhl jednu bankovku. Z místa, kde jsem seděla, jsem nedokázala rozeznat, jestli je to dolar, dvacetidolarovka nebo něco mezi tím. „Takže jestli to dobře chápu, všechny tvoje věci skončily v jednom z těch čtyř aut, které pak odjelo bez tebe a nevrátilo se.“

„Vrátí se pro mě.“

Jeden z koutků jeho rtů se zvedl do úsměvu. No výborně, ještě se mi ke všemu smál. „To je všechno, co u sebe mám,“ řekl a ukázal na stůl, kam předtím odložil bankovku. „Použij to s rozmyslem.“

„Teď nemám hlad, takže s tím můžeme počkat.“

„Ta půlka jablka tě zasytila?“

„Musíme si tu zavést příděly. Jestli máme přežít do úterý, musíme si těch pár jídel rovnoměrně rozložit.“ Jogurt, kousek koláče, záhadné jídlo v krabičce a to, co si koupíme za Daxovy peníze – to bylo všechno, co jsme měli na tři dny, nebo alespoň do té doby, než najdu jeho telefon. Musí přijít chvíle, kdy svůj batoh nechá ležet bez dozoru.

„Jsi dvanáct hodin zamčená v knihovně a už se z tebe stává expert na přípravy na konec světa.“

Založila jsem si ruce na prsou. „Zdá se mi, že tě ohromně baví dělat si ze mě legraci.“

„Myslel jsem to upřímně. Víš co, jestli se někdy ocitneš v život ohrožující situaci, už umíš vrhat knihy a slídit po jídle.“

Knihy, které jsem po něm házela včera v noci, se válely na hromádce za ním. Musím je uklidit zpátky do polic. „No, kdyby ses někdy v život ohrožující situaci ocitl ty, tak si můžeš číst a plivat kolem sebe urážky.“

„Čtu si o tom, jak přežít třídenní soužití s rozmazlenou bohatou holkou.“

Rozmazlenou bohatou holkou? Vůbec mě neznal. Ano, moji rodiče mají peníze, ale jsou až příliš dobří v tom, aby mě donutili si všechno odpracovat. „Když vezmu v úvahu skutečnost, že nechceš, abych komukoli říkala, že jsi tady, připadá mi, že ve mně úspěšně vyvoláváš nutkání udělat přesný opak.“

Dax si odfrkl. „Z toho, jak se na mě díváš, je mi úplně jasné, že stejně neudržíš jazyk za zuby. Už sis o mně udělala dokonalý obrázek.“

„Vůbec nic o mně nevíš.“

„Všechno, co potřebuju vědět, máš napsané přímo na obličeji.“

„Právě teď by v mém obličeji nemělo být vepsaného nic jiného než to, že tě považuje za pitomce.“

Sklonil hlavu, jako kdyby tím říkal: Přesně.

Uf. Nikdy jsem nepotkala někoho, kdo by mě tak znechutil. Nemohla jsem uvěřit, že s ním budu muset vydržet ještě celé tři dny. Budu se muset dostat ven dřív. Dostanu se ven dřív. A do té doby tu nemusím sedět a nechat se urážet.

Došla jsem zpátky do prosklené chodby. Sklo muselo mít nějakou speciální povrchovou úpravu, protože se ani trochu nezamlžilo a zvenku se na něm neuchytila ani vločka. Ale všude okolo bylo sněhu spousta. Tolik, až mě to překvapovalo. Na druhé straně ulice dosahoval až k oknům domů. Velká spousta sněhu. Možná to byl důvod, proč mě nikdo nehledal. Zůstali všichni na chatě zapadlí sněhem?

Můj batoh ležel u Jeffa v kufru. Copak si Jeff neuvědomil, že mi ujeli, když ho viděl? Možná se ale do kufru vůbec nedíval. Byla sobota ráno. Nejspíš byl ještě v posteli. Až se probudí a podívá se do kufru… proč by se díval do kufru? Bylo to všechno úplně špatně. Moje naděje, že budu vysvobozená dřív, než se v úterý vrátí zaměstnanci knihovny, se s každou další uplynulou minutou zmenšovala.

Nemohla jsem tady na chodbě stát dlouho. Byla mi příšerná zima. Rozběhla jsem se dolů ke dveřím podzemní garáže, abych se do ní znovu podívala. Nic se tam nezměnilo. Jestli se ochladí ještě víc, budu muset začít běhat kolečka po knihovně.

Nechtělo se mi zpátky nahoru, a tak jsem si sedla před dveře a představovala jsem si, jak přijíždí Jeffovo auto, jak z něj Jeff vystupuje a usmívá se na mě přes sklo, jako kdyby tohle celé byla součást nějakého vtipu. Pro Jeffa bylo všechno v životě legrace.

Jako třeba den předtím, když jsem v historickém oddělení knihovny hledala jednu knihu o druhé světové válce a Jeff ke mně přistoupil zezadu.

„Myslím, že jsem si omylem vzal tu knížku, kterou právě hledáš.“

„Omylem?“

„Zaslechl jsem tě, jak mluvíš o svém tématu. Muselo mi to nějak uvíznout v hlavě.“

Usmála jsem se a natáhla jsem ruku pro knížku, kterou mi podával. Pozvedl ji přesně tak, aby byla mimo můj dosah. Když jsem se rozesmála, znovu mi ji podal, jen aby pak mohl úplně stejně uhnout. Povzdechla jsem si a počkala jsem, až mi ji tentokrát dá přímo do ruky, což taky udělal.

„Myslíš si, že nás Garcia nutí kvůli tomuhle úkolu využívat knihovnu proto, že nenávidí Google, nebo prostě proto, že je ze staré školy?“ zeptal se mě Jeff.

„Nejspíš od obojího trochu, a navíc mu bylo jasné, že to takhle pro nás bude náročnější. Jsem přesvědčená, že chtěl, abychom tím strávili celý víkend.“

„Možná jsme mu neměli na tabuli psát ‚dějepis je OUT‘. Mám pocit, že ho to podráždilo.“

Zachechtala jsem se. „My? Napsal jsi to tam ty. Já jsem chtěla napsat ‚dějepis je obráceně sipejěd‘.“

Jeff mě jemně zatahal za konečky vlasů. „To by byl super vtip. Měla jsi to udělat.“

Já bych to v životě nezvládla. Měla jsem obrovské nervy už z toho, že jsem sledovala, jak to dělá on.

„Taky jsem si dělal legraci. Myslím, že se Garciovi líbil můj superchytrý postřeh o předmětu, který vyučuje,“ prohlásil Jeff.

Zasmála jsem se. „Vypadá to, že si tě oblíbil.“

Přejel prstem po knize těsně vedle mojí ruky. „Mě si oblíbí každý, Autumn.“ Mrkl na mě. Sice to myslel jako vtip, ale byla to pravda. Jeffa měl opravdu každý rád.

„Kdy jsi byla naposledy v knihovně?“ zeptal se mě.

„Když jsem byla malá. Máma mě brala na takové to čtení s Ovčí babičkou, co tady dělávali. S tou paní, co se převlékala za stařenku a četla pohádky. Pořád netuším, proč jí říkali Ovčí babička. Měli bychom to dneska vyzkoumat. Zapomeň na druhou světovou válku. Tohle je věc, kterou doopravdy potřebujeme vědět.“

„To je fakt. Jestli jí říkali Ovčí babička, tak se měla převlékat za ovci, a ne za stařenku. Pojď, seženeme knihovnici a poprosíme ji, aby nám to objasnila.“ Pak si přiložil dlaně k puse. „Knihovnice!“

„Pšššt,“ zasyčela jsem.

Zasmál se a zašeptal: „Co je? Udělal jsem něco špatně?“

Usmála jsem se. „Možná bychom si spíš měli něco doopravdy přečíst, ať můžeme napsat ten úkol a vypadnout odsud.“

„Jasně. Domácí úkol. Proto jsme přece tady.“ Vytáhl si knihu a začal v ní listovat, ale jeho pohled se neodvracel ode mě.

Sklopila jsem oči. Za Jeffem, zhruba ve výšce jeho pasu, ležela na poličce mezi knihami lidská hlava bez těla. Vyjekla jsem, než mi stačilo dojít, že je to Dallin. Jeff se otočil.

„Vy dva byste fakt už měli pohnout se čtením,“ prohlásil Dallin.

Jeff vzal dvě knihy, mezi kterými vězela Dallinova hlava, a začal mu ji drtit jako ve svěráku.

„Nenič moji genialitu!“ zaječel Dallin.

„Ty jsi pitomec,“ zachechtal se Jeff.

Dallin se nedokázal přestat smát na dostatečně dlouhou dobu, takže se mu nedařilo vyprostit vlastní tělo z police s knihami. Nepochybovala jsem o tom, že nás během minuty z knihovny vykážou.

„Co tady děláš?“

Zalapala jsem po dechu, jak mě Daxova otázka vytrhla ze vzpomínek. Poposedla jsem si na podlaze a ohlédla se přes rameno. „Zdá se mi, že máš v oblibě přepadávat lidi.“

Dax stál v otevřených dveřích na opačném konci chodby, víc než pět metrů ode mě. „Dvakrát jsem na tebe volal.“

„Aha. No, byla jsem zamyšlená.“ Když na to nic neříkal, dodala jsem: „Potřeboval jsi něco?“

„Knihovníci mají v přestávkové místnosti televizi. Napadlo mě, že by tě to mohlo zajímat.“

„V přestávkové místnosti?“

„Ano.“

„Nenašla jsem žádnou přestávkovou místnost, když jsem to tady včera celé prolézala.“

„Tak jsi ji nejspíš minula. Ale v té televizi běží jenom pár místních kanálů.“

Když odešel, zvedla jsem se na nohy. Bylo už skoro poledne. Netušila jsem, co by tou dobou mohli dávat na místních kanálech, ale televizí bych rozhodně nepohrdla. Odbočila jsem za roh a rozběhla se, abych dohonila Daxe. „Takže co? Telenovely?“

„Je sobota.“

Dobře. Takže telenovely ne. Kreslené seriály? Ať to bude cokoli, aspoň něco. „Znáš dobře vysílací časy telenovel?“

„Nazpaměť,“ odpověděl, aniž by pohnul brvou.

Vedle dveří, ke kterým jsme došli, byla malá elektronická krabička. Abychom ty dveře mohli otevřít, potřebovali bychom zaměstnanecký průkaz nebo tak něco. A ten jsme neměli. Zdálo se ovšem, že Daxe to ani trochu netrápí. Trochu zalomcoval klikou, pořádně do dveří strčil a ony se otevřely. Jak často asi v knihovně pobýval? Vypadalo to, že se tu skvěle vyzná.

„Jak jsi to dokázal?“

„Je to hodně stará budova. Některé dveře jsou poddajnější než jiné.“

Následovala jsem ho dovnitř. „Které dveře?“

„Žádné z těch, co vedou ven.“

Ale co ty ostatní? Ty do místností, kde by mohl být telefon? Později budu muset všechny dveře vyzkoušet znovu.

Dax se zastavil před automatem a prohlížel si nabídku za sklem. Já jsem okamžitě zamířila k lednici, kterou jsem dosud neměla šanci prozkoumat. Otevřela jsem ji a nenašla nic jiného než staré sáčky kečupu. S povzdechem jsem lednici zavřela a zamířila za Daxem k automatu.

Pořád jsem ještě netušila, kolik peněz vlastně má. Získáme jeden pytlík preclíků, nebo pět? Myslela jsem si, že třeba budeme hlasovat o tom, co si koupíme, ale Dax strčil bankovku do automatu a začal mačkat tlačítka.

„Nemám žádné potravinové alergie,“ sdělila jsem mu. Byl to můj pasivně agresivní způsob, jak ho upozornit na to, že není zrovna ohleduplný.

„To je dobře,“ byla jeho jediná reakce. Z automatu vypadl pytlík chipsů. Dax s ním ještě zatřásl, ale nic dalšího se tím z přihrádek neuvolnilo. Na displeji svítilo, že mu zbývají ještě čtyři dolary. Zmáčkl několik dalších tlačítek a tentokrát vypadla arašídová tyčinka v karamelu. Zopakoval svůj manévr s automatem a opět se stejným výsledkem.

Vzal si své dva balíčky, ustoupil stranou a pokynul mi, abych si taky něco vybrala. Aha. Myslel to takhle celou dobu? Že si každý z nás vybere pár věcí pro sebe?

„Díky,“ zamumlala jsem a přistoupila blíž, abych zvážila svoje možnosti. „Vrátím ti to.“

„To nemusíš.“

Rozhodla jsem se pro slané křupky a tu samou tyčinku v karamelu. Usoudila jsem, že arašídy budou z celé nabídky asi nejblíž k něčemu zdravému a možná i sytému. Zbýval ještě jeden dolar, a tak jsem udělala krok stranou.

„Nějaké preference?“ zeptal se, když si znovu prohlížel nabídku.

Pokrčila jsem rameny. „Ani ne.“

„Existuje něco, co vyloženě nesnášíš?“

Povytáhla jsem na něj obočí a pak jsem se usmála.

„Z toho automatu,“ dodal, jako by si ničeho nevšiml.

„Ne, vyber si, co chceš.“

Vybral si další arašídovou tyčinku. Nejspíš to bylo rozumné rozhodnutí.

Přestávková místnost byla malá, a tak jsem trochu doufala, že v ní bude tepleji než v hlavním sále knihovny. Ale nebylo. Pravděpodobně to bylo tím, že velkou část zadní stěny zabíralo okno, celé pokryté námrazou.

Dax zvedl z kovového knihovnického vozíku ovladač od televize. Podal mi ho a beze slova odešel z místnosti.

Dobře, nejspíš se nechtěl dívat na televizi, jenom se mě chtěl zbavit. Musela jsem mu úplně zkazit víkend. Víkend, který chtěl strávit čím? Čtením? Nicneděláním o samotě v obrovské knihovně? Možná měl v plánu tady něco ukrást a já jsem mu to překazila. Bylo v knihovně něco, co by mělo smysl krást?

Namířila jsem ovladač na obrazovku a zmáčkla červené tlačítko. Postupně jsem projela dostupné kanály – golf, tenis, kreslený seriál, starý film. U toho jsem se zastavila, sedla jsem si na pohovku a rozbalila si svou arašídovou tyčinku.

„Je tohle to jediné, co dávají?“ zeptal se Dax ze dveří místnosti. Měl teď na sobě mikinu a nesl s sebou svůj červený spacák. Hodil mi ho na klín a posadil se na opačnou stranu pohovky.

Byla jsem tak překvapená, že jsem vykoktala: „N-ne,“ a podala mu ovladač.

Přepnul kanál a nechal běžet kreslený seriál – byl to Scooby-Doo. Zachumlala jsem se do spacáku. Hezky voněl a já jsem uvažovala, jestli takhle zblízka voní i Dax. Pak jsem začala uvažovat o tom, proč o něčem takovém vůbec uvažuju.

Několik minut jsme se na televizi dívali v tichosti, než jsem mlčení prolomila: „Jeden by řekl, že když už po tisící je ta příšera jenom přestrojený člověk, mohli by se nejdřív prostě podívat, jestli na sobě má masku.“

„Pak by z toho byl pořad na dvě minuty.“ Na rtech se mu objevil lehounký úsměv. Možná v něm přece jenom někde dřímal i smysl pro humor. Hluboko pohřbený. Možná na dně jeho batohu.

Jeho batoh. Byl v té druhé místnosti úplně opuštěný a nehlídaný. Dax si právě rozbaloval tyčinku a uveleboval se na pohovce. Dokonce si natáhl nohy na stolek před ní. Měla jsem minimálně deset minut. Nápadně jsem se protáhla. Z tyčinky jsem ujedla jen dvě sousta. Tak jako tak jsem si musela zbytek schovat na později. Zastrčila jsem ji zpátky do obalu a položila ji na stolek vedle křupek.

„Hned se vrátím. Záchod.“

„Nemusíš –“

„Jasně. Nechceš to vědět.“ Jak těžké by bylo říct něco jako dobře? Byla jsem zvyklá lidem říkat, kam jdu, protože jsem neustále byla s někým – ne že by mi to tedy včera pomohlo. Možná mu připadalo nesmyslné sdělovat, kam jde, protože byl pořád sám. Když jsem došla ke dveřím, ohlédla jsem se přes rameno. Plně se soustředil na televizi. Dokonalé.

Kapitola 7

Když jsem došla zpátky do hlavního sálu s knihami, Daxův batoh nebyl tam, kde jsem ho viděla naposledy. Schoval ho snad někam? Pak mi došlo, že ho jenom zastrčil pod židli. Vrhla jsem se k němu, protože mi bylo jasné, že nemám moc času, a dřepla jsem si na podlahu. Jeden z černých popruhů jsem měla hned po ruce, a tak jsem za něj zatáhla. Batoh byl trochu zaklíněný, takže jsem za něj musela škubnout několikrát. Pozorně jsem poslouchala, abych se ujistila, že Dax nejde za mnou.

Rozepínání zipu bylo těch nejhlučnějších pět vteřin mého života. Zdálo se mi, že se ten zvuk nese celým sálem, zatímco já usilovně zadržuju dech. Jakmile byl zip rozepnutý, podívala jsem se přes rameno, abych se ujistila, že jsem se neprozradila. Vzduch byl čistý. V batohu bylo všechno, co by člověk mohl potřebovat k přenocování: hygienické potřeby (za to, že mi neřekl o své zubní pastě, jsem měla sto chutí ho zabít), náhradní oblečení, ponožky, pár proteinových tyčinek (hodlal se o ně podělit?) a konečně jsem úplně na dně batohu našla to, co jsem hledala. Telefon. Byl to starý véčkový model, a když jsem ho otevřela, displej byl černý.

Nevěděla jsem, jak ho zapnout. Několik vteřin jsem držela tlačítko na straně zmáčknuté. Nic se nedělo. Zkusila jsem tedy tlačítko se zeleným sluchátkem. Pořád nic.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Po tvém boku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.