ONE BREATH: Freediving, Death, and the Quest to Shatter Human Limits

Copyright © Adam Skolnick, 2016

Translation © Jakub Futera, 2017

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2017

ISBN epub 978-80-7462-230-4

ISBN epub 978-80-7462-230-4

Pro jeho rodinu a pro jeho početné kmeny

1

Dean‘s Blue Hole

Long Island, Bahamy

17. listopadu 2013

Nicholas Mevoli vplouval do závodní zóny v Dean‘s Blue Hole a teplý Atlantik mu přitom šplouchal do uší. Vypadal klidně, jenže zdání někdy klame. Ještě než závod Vertical Blue začal, pomýšlel si na bronzovou medaili a další dva americké rekordy. Celý rok tvrdě trénoval, před pár týdny vyhrál celkové hodnocení jednoho ze závodů a na mistrovství světa měsíc před tím získal stříbro, ale za poslední týden podělal každý ponor do jednoho. Tohle byl Wimbledon volného potápění, kromě mistrovství světa jediný závod, na kterém Nickovi, stejně jako většině závodníků, záleželo. Ale Nick teď mlel z posledního. Bolel ho každičký sval. Dokonce i plíce ho bolely, ale on se nehodlal vzdát, protože dneska začal jeho závod a on se chystal potopit do hloubky dvaasedmdesáti metrů a zpět k hladině. Na jeden jediný nádech.

„Šest minut!“

Sam Trubridge, divadelní režisér z novozélandského Aucklandu a starší bratr Williama Trubridge, nejlepšího freedivera své doby, stál na molu nad Nickem, který plaval na zádech a přidržoval se linie vymezující soutěžní prostor. Oči měl většinu času zavřené, ale když je otevřel, vyzařovalo z nich soustředění a odhodlání.

Závodní zónu uprostřed temně modré podmořské propasti ohraničoval šestimetrový čtverec trubek z bílého PVC. Uvnitř byl fotograf, kameraman a tři rozhodčí, včetně hlavního Granta Gravese, jednoho z nejdéle sloužících profesionálů v oboru. Kromě nich ještě pět potápěčů-záchranářů s dlouhatánskými ploutvemi v čele s Nickovým kamarádem Renem Chapmanem, bývalou univerzitní baseballovou hvězdou z Wilmingtonu v Severní Karolíně. Jejich úkolem bylo doprovodit závodníka při jeho výstupu zpět k hladině ze třiceti metrů. Tam totiž dochází k výrazným změnám v distribuci krve v těle a nahromaděná kyselina mléčná spolu s nedostatkem kyslíku mohou zadělat na pěknou paseku.

Zavěšená na hraničních plovácích vše pozorovala hrstka fanoušků i několik Nickových soupeřů. Čtyřiatřicetiletý, přes metr osmdesát měřící svalnatec britsko-čínského původu Mike Board, držitel britského rekordu a bývalý mariňák ve službách Jejího Veličenstva, sloužil za války v Iráku jako námezdní žoldák při obraně nechvalně proslulé dálnice spojující centrum Bagdádu s mezinárodním letištěm. Doprovázel prachaté hlavouny z dosahu sebevražedných útoků do bezpečí Zelené zóny a vydělal si tak pořádný balík. Za něj pak vybudoval prosperující potápěčské centrum na ostrovech Gili v Indonésii, kde mohl v klidu trénovat bez ohledu na roční období. Co se freedivingu jako sportu týče, patřili Mike s Nickem k elitním držitelům národních rekordů a oba si brousili zuby na to, že by se v nejbližší budoucnosti mohli pokusit překonat některý z těch světových. Poblíž plavala i držitelka japonského rekordu, Džunko Kitahamaová. Bedlivě Nicka sledovala, protože jejich předchozí rozhovor na pláži jí pořádně otřásl. Měla o něj strach.

„Pět minut!“

Stejně jako jeho přátelé i rodina. Všichni věděli, jak je Nick dobitý, i to, že zatímco ostatní odpočívali, on si zdvojnásobil tréninkové dávky. Málokterý z kolegů do toho šel takhle po hlavě, ale Nick Mevoli nevynechal jedinou příležitost k ponoru. I díky tomu se stal nejlepším americkým freediverem, a to za méně než dva roky na okruhu. Jenže teď se může přehrabovat v medailích, jak chce, a nijak mu to nepomůže. Frustrovaně pevně zavřel oči ve snaze utišit frmol v hlavě, vypnout mozek a zklidnit se. Zároveň s očistným výdechem se zaklonil a ponořil obličej, čímž stimuloval nervy v okolí očí a nastartoval takzvaný potápěčský reflex. Tato fyziologická reakce je společná všem savcům a každý, kdo ji dokáže rozvinout, se může změnit z průměrného člověka na opravdového Aquamana a potopit se do nemyslitelných hloubek i na celé minuty bez nejmenšího náznaku potřeby se nadechnout.

„Čtyři minuty!“

Nadechoval se dlouze a pomalu, vydechoval dvakrát pomaleji, dvakrát klidněji. S každým výdechem čistil svůj systém od všeho negativního, a hlavně od oxidu uhličitého, jehož přemíra způsobuje touhu dýchat, a tím dokáže změnit klidné a pokojné podvodní dobrodružství v nesnesitelné martýrium. Kdykoli mu hlavou proletěl nějaký zbloudilý závan strachu, snažil se ztlumit dech o to víc, jen tak dokázal zpomalit srdeční tep a udržet tím démony na uzdě.

„Tři minuty!“

Znal je moc dobře, ty své démony. Pronásledovali ho celý život, hnali ho dopředu. Nefunkční domov, pocity nepatřičnosti, frustrace ze společnosti sžírané hamižností a plýtváním, kvůli tomu všemu se hnal do vody, ale zároveň ho to naplňovalo nevšední velkorysostí. Na pevné zemi nebyl Nick ani náhodou takový zarytý soutěživec jako na lajně. Za veškerým tím strachem, bolestí a prohrami, hlasy v hlavě i hučením mořské vody v uších stále viděl něco dalšího: pořád ho čekal jeden velký ponor, musí teď urvat z plejtu tam dole známku ze suchého zipu, vyplout zpátky na hladinu, čistý, s novým rekordem.

„Dvě minuty!“

Vizualizoval si ponor. To ho naučil William Trubridge, pokořitel patnácti světových rekordů a zakladatel podniku Vertical Blue, když spolu v průběhu předchozího května sdíleli pokoj během Karibského poháru v Hondurasu. Nickovi se tam podařil životní ponor – jako první Američan se potopil na jediný nádech do hloubky sto metrů. Tehdy plaval s monoploutví. Ale v neděli 17. listopadu se potápěl s bosýma nohama, což několikanásobně zvyšovalo obtížnost. Will stál na pláži, bosý, jako vždy, a pozoroval Nicka, jak se rozdýchává. Když se právě nepotápěl, držel se většinou dál od propasti, ale Nickovy ponory si nenechal ujít nikdy. Žádný závodník v historii jejich sportu se nedostal do sta metrů tak rychle a Will si uvědomoval, že potkal někoho hodně nadějného, někoho, kdo jednou zlomí všechny světové rekordy a ponoří se hloub než kdokoli před ním.

„Jedna minuta!“

Hodiny odpočítávaly posledních třicet sekund a Nick změnil způsob dýchání, začal nasávat vzduch po douškách, pokoušel se napěchovat jím plíce až na samou hranici – od bránice až po málokdy využívané sklípky mezi a za lopatkami –, a tím dostat do těla co největší množství kyslíku. Bude ho potřebovat. Pokud půjde vše podle plánu, nenadechne se dřív než za téměř tři minuty.

Dean‘s Blue Hole, jedna z tajemných „modrých děr“, se objevila na freedivingové mapě v roce 2005, tehdy tu začal žít a trénovat Will. Tenkrát ještě nebyl šampión, čekal teprve na svou příležitost a frustroval ho nedostatek míst s přístupem k hluboké vodě a stabilními podmínkami na dobré úrovni. Obojí nalezl právě na bahamském Long Islandu a za několik krátkých let se stal jedním z nejlepších freediverů na planetě, pokud ne vůbec tím nejlepším. Ostatní freediveři se brzy jen hrnuli, protože chtěli trénovat spolu s ním, instruktoři pak přijížděli i se svými studenty. A přesně tak se sem v roce 2012 dostal i Nick, těsně předtím, než jako úplně neznámý překonal první americký rekord.

Long Island, ostrov dlouhý 130 kilometrů, ale v nejširším místě měřící jen 5 kilometrů, se táhne jako pokroucená vaječná nudle mezi zpěněným modrým Atlantikem a klidným, tyrkysovým Karibikem. Jeho oblé pahorky, vysochané z vápence větrem, deštěm a příbojem, pokrývá hustý tropický porost plný divokých kanců a koček, lemovaný pásem mangrovníků a řetězcem úchvatných panenských pláží.

Na své první plavbě v roce 1492 proplul Kryštof Kolumbus kolem severního okraje Long Islandu (pojmenoval ho tehdy Fernandiña) a zakotvil na karibské straně, na místě dnes známém jako mys Santa Maria. Odtamtud vede směrem k jižnímu konci ostrova jediná asfaltová silnice a z ní asi po hodině jízdy, poblíž osady Dean, odbočuje směrem na východ šotolinovohliněná cesta, vedoucí přes lehce zvlněnou krajinu k Willově milované modré propasti, do jiného světa, kde vítr téměř nikdy nefouká a proudy jsou mírné, i když zrovna zuří bouře.

Je tomu tak proto, že zátoku chrání vydutý půlkruh vápencových útesů, přes patnáct metrů vysoký, zvrásněný tahy prehistorického štětce přírodních sil, rozvrtaný mělkými jeskyněmi a posetý falickými stalaktity, klátícími se nad hladinou moře temně modrého, tak modrého, až má člověk pocit, že nemá co pohledávat ve vzdálenosti pouhých tří kroků od hedvábně bílé písečné pláže. Na ní stál Will a díval se, jak Nicholasovi Mevolimu Sam odpočítává poslední sekundy: „Deset, devět, osm, …“ Když došel k nule, Nick se ponořil, obličejem napřed a s rukama předpaženýma. Vypadal jako lidský šíp, vystřelený do temnoty.

Dean‘s Blue Hole je podvodní jeskyně obrácená jakoby dnem vzhůru, její tvar připomíná karafu. Jak Nick klesal, minul nejprve zubatý útes, přecházející deset metrů pod hladinou z bílého písečného svahu v obnažený vápenec. Přes okraj samotné díry se písek sypal v úchvatných řetězcích, připomínajících negativ vodopádu. Pět mocných záběrů pažemi a stěny útesu ustoupily pod šikmým stropem jeskyně, kde se nezřídka v přítmí ukrývala menší hejna tarponů nebo stříbrných barakud. Několik dalších temp, dalších deset metrů, druhá bariéra útesů a zdi se rozestupovaly znovu. Propast byla ve chvíli temnější než půlnoc a dvojnásobně široká, než se jeví od hladiny moře. Okraj díry má průměr 35 metrů, ale v hloubce dvaceti metrů vzroste odhadem na více než 150. V tu chvíli už Nick přestal plavat. Připažil ruce, přimknul bradu, zaujal co nejaerodynamičtější pozici. Nastal čas volného pádu, části ponoru připomínající průlet vzdáleným vesmírem. Zavřel oči a oddal se měkkému, pomalému propadu do krajiny snění.

Dean‘s Blue Hole je se svými 202 metry nejhlubší krasovou propastí svého druhu na světě. Jen jediný potápěč, Jim King, se v pořádku dostal až na samotné dno a zpět. Podařilo se mu to v roce 1994 díky potápěčské výbavě s otevřeným okruhem se speciální směsí plynů. Dole našel pyramidu, vytvořenou padajícím pískem, a přílivový proud, naznačující, že některá z vápencových jeskyní ústí do Atlantiku. To by vysvětlovalo, proč není propast už dávno po okraj zasypaná nikdy neustávajícími proudy písku. Z takových hloubek se může živý vrátit jen zkušený technický potápěč, ochotný dýchat helium, protože pod hranicí šedesáti metrů vzduch zabíjí. Jenže techničtí potápěči nejsou jediní, kteří to nandají těm rekreačním. Zkušení freediveři jako Nick se dokáží ponořit do hloubek, o kterých se běžnému potápěči ani nezdá – a zvládnou to na jeden jediný nádech.

Přes neskutečnou krásu se místní k Dean‘s Blue Hole příliš nepřibližují a když už, nikdy neplavou do jejího středu. Původní obyvatelé ostrova, Lukajové, věřili, že dole žije Lochnesce podobná nestvůra jménem Lusca, která stáhne dolů každého odvážlivce rušícího její klid. Dnes místní přísahají, že se zde objevují nepředvídatelné zvířené vertikální proudy, jež mohou kdykoli stáhnout potápěče do hlubin, a to bez náznaku varování.

Jejich obavy potvrzují zmařené životy: v roce 2009 zde zahynuly tři turistky z Nassau. Celá tragédie začala tak, že se jedna z nich procházela po mělčině, aniž by si uvědomila, jak blízko břehu se nachází okraj propasti. Neuměla plavat a když se z ničeho nic ocitla na hloubce, skočila jí na pomoc její dcera, ale obě se v záchvatu paniky stahovaly pod vodu. Třetí žena, místo aby křičela nebo běžela pro pomoc, skočila za nimi. Toho dne se utopily všechny tři.

V roce 2012 tu přišel o život devatenáctiletý Theron Mailles, místní talentovaný lovec humrů, zatímco celá jeho rodina slavila na břehu bahamský Den matek. S největší pravděpodobností si naložil příliš velkou zátěž, na hladině nebo těsně pod ní pak ztratil vědomí v důsledku opakovaných ponorů. Nikdo neviděl, jak se dostal do samotné díry, a než si ostatní uvědomili, že je pryč, dávno se řítil ve spirálách ke dnu. Jeho kosti tam leží dodnes.

Když Nicholas Mevoli dorazil ráno 17. listopadu na pláž, převlékl se do neoprénu nedaleko pamětní desky upomínající na tři zemřelé ženy z roku 2009. Necítil se příliš dobře. Na ostrov přijel už v říjnu, přespával v pronajatém domku a trénoval s Novozélanďanem Jonathanem Sunnexem, přezdívaným Johnny Deep. V době svého příjezdu na tom Johnny s Nickem byli podobně. Johnny patřil k vycházejícím hvězdám mezi elitními potápěči a spolu s Mikem Boardem se od té chvíle neustále zlepšoval. Narozdíl od Nicka.

Jen dva dny předtím se Nick pokoušel ponořit do hloubky 95 metrů v jiné disciplíně zvané Volný ponor. Vše se ale zvrtlo a zpět k hladině mu museli pomoct záchranáři. Z úst mu crčela krev. Vzteky řval a nadával, byl si jistý, že si prorazil levý ušní bubínek. Stejné zranění mu překazilo soutěž hned po prvním ponoru rok předtím. Zatímco trucoval na pláži, uvědomil si, kde udělal chybu.

„Cestou dolů jsem se neuvolnil a přišel jsem o část vzduchu,“ vyprávěl, „a místo toho, abych se otočil, pokračoval jsem dál. Prostě jsem to chtěl urvat. Zasraná blbost.“

Přestože měl Nick jako nováček stále sklony k podobným začátečnickým chybám, vedl si jinak velmi dobře. Vyhrál pár medailí a překonal jeden americký rekord. Jenže před sezónou si stanovil cíl zlomit všechny americké hloubkové rekordy – a to se mu zatím nepodařilo. Vertical Blue byl závěrečným závodem sezóny, jeho poslední šance, a diskvalifikace by znamenala kopanec do žaludku. Ve freedivingu se příliš sponzorů neangažuje a Nick, jako ostatně většina jeho kolegů, si vše platil sám. Pracoval v New Yorku jako rekvizitář u filmu a televize a jenom za rok 2013 utratil za cestování po soutěžích 34 tisíc dolarů, své celoživotní úspory. Ať se děje cokoli, než se ponoří zpátky do měsíců monotónní práce, musí na Vertical Blue zlomit alespoň jeden další rekord, jinak bude považovat celou sezónu za průšvih.

Byl si tenkrát jistý, že až ho později toho dne vyšetří lékařka soutěže, Barbara Jeschkeová z Německa, stoprocentně ho diskvalifikuje, ale ona mu sdělila, že ucho drží. O plicích se jí totiž vůbec nezmínil. Kdyby mu položila stetoskop na záda a poslechla si jeho dech, nejspíš by uslyšela klokotání otoku způsobeného pohmožděním plic (takzvaným barotraumatem plic z podtlaku). Ten vzniká ve chvíli, kdy z popraskaných vlásečnic prosakuje krev a plazma do plicních sklípků a poškozuje tím plicní tkáň. Za poslední dva roky utrpěl Nick barotrauma plic hned několikrát a stejně jako většina potápěčů k němu pokaždé přistupoval jako k pouhé nepříjemnosti komplikující mu trénink. Jen málokdo je bral vážně a nikdo je nepovažoval za život ohrožující. Koneckonců plicní sklípky netvoří jeden velký vak, ale připomínají spíš hrozen vína, kde každá bobule dokáže okysličovat krev skrze svou vlastní membránu. Převažoval názor, že i ve chvíli, kdy se několik sklípků poraní, ostatní by měly fungovat bez problému dál. Možná právě proto jí Nick tenkrát neřekl, že celé odpoledne plive krev.

A dostal od ní povolení závodit.

Následujícího večera se Nick zúčastnil společné večeře v Greenwich Lodge, muškařské základně asi dvacet minut od Dean‘s Blue Hole, poblíž Deadman‘s Cay, kde bydlel Ren se svou partou záchranářů. Potlaky, tedy večeře, na které každý z hostů přinese nějaké jídlo, utužují soudržnost na okruhu – sešli se tu sportovci ze šestnácti různých zemí. Pekli ryby, které sami ulovili harpunou, připravovali rýži a salát, hráli na kytaru a bavili se v prostorné vstupní hale, propojené s terasou přehlížející mangrovníky a Karibik v pozadí. Nick k večeři usrkával studený Kalik – bahamský ležák – a jeho světle hnědé oči vyzařovaly pohodu a legraci. Vypadal sebejistě, připravený a spokojený. Ale jeho oči lhaly.

Nick a Johnny se na Long Islandu dělili o pronajaté auto i domek a když společně ráno 17. listopadu nakládali výbavu, snažil se mu Johnny poradit. „Jestli se v kterýkoli moment ponoru nebudeš cítit jistě, okamžitě ho přeruš.“ Před spolubydlícím toho tolik neutajíte a Johnnymu, jinak také vyhledávanému instruktorovi, nemohlo uniknout, že Nick trpí bolestmi. V tomhle sportu není příliš velký prostor pro chyby a Nick si nemohl dovolit udělat ani tu nejmenší. Když o pár chvil později potkal na pláži u registračního stánku Džunko, dlouze a vřele ji objal a řekl jí něco, na co neměla nikdy zapomenout.

„Doufám, že se ještě uvidíme,“ vysoukal ze sebe nejistě.

„O čem to mluvíš?“ opáčila vyděšeně.

„No, myslel jsem… ehm… že dneska odjíždíš?“ zakoktal.

„To jo, ale potápím se hned po tobě. Uvidíme se hned potom na pláži.“

Nick se roztržitě otočil a vydal se směrem k moři.

„Třicet metrů, třicet pět metrů, čtyřicet metrů.“ Samův hlas zvonil v čerstvém větru, pleskajícím o šestnáct národních vlajek vyvěšených nad propastí. Diváci postávali na pláži nebo se drželi plováků ohraničujících závodní prostor, poslouchali, fandili a doufali. Džunko stála na plošině za Samem, připravená na svůj ponor, a sledovala kamarádův postup.

Sam mžoural do sonaru a každou novou hloubku oznamoval se vší vážností publiku, které reagovalo povzbuzujícím „Pojď, Nicku!“ nebo „Jeď, jeď!“.

„Padesát pět metrů, šedesát metrů!“ Vše probíhalo hladce, ale v šedesáti osmi metrech Nick zaváhal. „Vypadá to, že se otáčí,“ ohlásil Sam a publikum zaúpělo. Uběhlo několik sekund, v hloubkovém potápění celá věčnost, a Sam čekal, až začne Nick stoupat. Ale on to nevzdal a když se dal znovu do pohybu, nebylo to směrem k hladině. „Počkejte, on pořád… Ano, znovu sestupuje.“

Mike Board se nepříjemně otřásl, uvědomoval si totiž, že Nickovo rozhodnutí bylo velice nebezpečné. Místo, aby při prvním náznaku problémů zamířil zpátky na hladinu, udělal tu samou chybu jako pouhé dva dny předtím. Jenže tentokrát udělal ještě jedno diskutabilní rozhodnutí. Podle záznamu ponoru z GoPro kamery, umístěné na talířovitém disku v cílové hloubce, takzvaném plejtu, to vypadalo, že má Nick potíže s vyrovnáváním tlaku, proto se obrátil, napřímil se hlavou nahoru a v hloubce 68 metrů zastavil na téměř třicet sekund. Každý, kdo se někdy potápěl s přístroji nebo jen tak skočil do vody a plaval k útesu pod sebou, zná ten pocit, jako by mu někdo sevřel hlavu do svěráku a otočil klikou.

U přístrojového potápění si potápěč zacpe nos a foukne do něj, ale freediveři, obzvláště ti pokoušející se o rekordní hloubky, takto tlak vyrovnávat nemohou. Místo toho ve chvíli, kdy se jim v důsledku vzrůstajícího tlaku smrští plíce, přesouvají vzduch z plic do pusy. V průběhu volného pádu se snaží uzavřít hrdlo a udržet tváře nafouklé tímto vzduchem, jako sysel nacpaný obilím, a následně ho postupně tlačit přes měkké patro do dutin. Tato technika je poměrně choulostivá, není snadné se ji dobře naučit a je obtížné správně ji provést pod tlakem mezinárodní soutěže, kdy se potápěči pokoušejí dostat do hloubek, kam ještě nikdy předtím nedoplavali. A ještě těžší, pokud je potápěč zraněný.

Přesto se to Nickovi podařilo, uprostřed samotného pokusu o rekord, a začal znovu klesat, tentokrát nohama napřed. Za několik sekund se dostal k plejtu a šátral po známce dokazující, že se tam dostal. Kvůli obrácené poloze a naprosté tmě uprostřed propasti mu chvíli trvalo, než talíř vůbec našel, musel si pomoct několika lehkými, ale jasně viditelnými tempy, ale pak už v mžiku utrhl jednu ze známek, zasunul si ji do neoprénu a vystřelil směrem k hladině. Plaval, co mohl, a konečně zase vypadal, že má vše pod kontrolou.

Ten videozáznam nebyl k dispozici v reálném čase, takže nikdo na hladině netušil, čím si prochází, přesto panovala napjatá, dokonce až děsivá atmosféra. „Ponor do takové hloubky bez ploutví je těžká fyzická dřina,“ vypráví Mike. „Říkal jsem si, že to nebude mít lehké, dostat se zpátky nahoru.“

Nick stoupal k hladině a Sam oznamoval čas a hloubku. Dělal si takové starosti, že se obrátil rovnou na záchranářský tým, což nikdy předtím neudělal. „Na tohle se radši připravte,“ křikl na ně.

Navzdory všemu vystřelil Nick vlastními silami nad hladinu po ponoru trvajícím tři minuty a osmatřicet sekund, téměř o minutu delším, než měl v plánu. Zformoval prsty do znaku „OK“ a pokusil se dokončit soutěžní protokol, uzavírající oficiálně jeho ponor, pronesením povinných slov „I am okay“. Bohužel ale vydal jen nesrozumitelný zvuk a ani si nesundal nosní skřipec. Protokol tím nesplnil a jeho pokus byl anulován, přestože neztratil vědomí, alespoň ne hned. Téměř celou další minutu visel oběma rukama za hraniční plováky, stále při vědomí, a lapal po dechu. Pak se zhroutil dozadu do Renovy náruče. Ren ho podpíral a volal jeho jméno ve snaze udržet ho při vědomí a na tomto světě.

Ren a Nick spolu trénovali, a dokonce podnikli společnou plavbu na Jamajku a Kubu na Renově jachtě Nila Girl. Členové Renova záchranářského týmu, bez výjimky chlapi se znalostí oživovacích technik, se kolem nich shlukli, mezi nimi australský zdravotník Joe Knight. Ren a Joe vytáhli Nicka na blízkou plošinu, kde nakonec upadl do bezvědomí. Doktorka Jeschkeová ho začala oživovat. A tady se celá scéna proměnila v naprostou noční můru. „Má něco s plícemi,“ křičel Marco Consentino, jeden ze záchranných potápěčů. Tým přetočil Nicka na bok. Z úst se mu vyřinula krev, vytvořila na plošině kaluž a začala stékat do moře. Will skočil do vody a připlaval na pomoc. Snažili se ho oživit i třemi injekcemi adrenalinu, ale nic nezabíralo.

Asi po dvaceti minutách převezl Ren s ostatními Nicka na surfovém prkně na pláž a naložil ho do kombíku Honda, de facto sloužícího jako soutěžní sanitka. Do zdravotnického centra Vid Simms Memorial, omšelé a odlehlé kliniky, založené a provozované americkými misionáři na dvou stovkách metrů čtverečných, to trvalo deset minut.

Klinika, se stropy promáčenými vodou a zrezivělými klimatizačními jednotkami, je vybavena k ošetření základních nemocí a úrazů tří tisíc obyvatel Long Islandu. Nenajdete tu pohotovostní jednotku, ve kterou byste doufali, když vám běží o život. Než se tam Nick dostal, nejevil už žádné známky životních funkcí, jeho přátelé přesto stále bojovali. Ren, Joe, Will a doktorka Jeschkeová se střídali v masáži srdce celou cestu Hondou i na klinice, kde jim přišla na pomoc místní lékařka, Yvette Carterová. Ta ho nakonec ve 13:44 prohlásila za mrtvého. Podle AIDA (International Association for the Development of Apnea), organizace zaštiťující freedivingové potápění, se v tu chvíli Nicholas Mevoli stal prvním sportovcem v historii, který zahynul při mezinárodních freedivingových závodech.

Už za několik minut po jeho příjezdu na kliniku se na návrší začali shromažďovat ostatní sportovci a jejich rodiny, v každé situaci pevně semknutá komunita. Většina z nich se posadila na trávník pod mladou žakarandu, v dálce za nimi se převalovalo neklidné moře. Někteří sepjali ruce k modlitbě, jiní se objali. Začalo lehce pršet a na obloze se rozzářila duha.

Z kliniky vyšel Ren, bez trička, s neoprénem visícím od pasu, a obrátil se na shromáždění. „Přejeme Nickovi štěstí v jeho novém světě,“ prohlásil a hlas se mu zlomil dojetím. „Umřel při tom, co miloval, tím jsem si jistý.“

„Je to extrémní sport,“ říká Mike, stále přemýšlející o Nickově osudovém rozhodnutí v osmašedesáti metrech. „Všichni se rozhodujeme ve zlomku vteřiny a někdy si taky neseme následky. Ale jeho vůle dokončit práci a vyhrát je přesně to, co z něj dělalo tak skvělého freedivera.“

Ale nejen na jeho soutěžní zápal se následně vzpomínalo. Jiní připomínali, jak Nick o rok dříve vyměnil hotel nebo pronájem domku za noclehy na faře místního katolického kostela. Pomáhal s opravou střechy poničené hurikánem a v církevní dodávce vozil staré a chudé obyvatele ostrova do banky, kde si vyzvedávali důchody, a pak po nákupech.

„Všichni bez výjimky ho milovali,“ vzpomíná Grant Graves.

To se potvrdilo kolem půl čtvrté odpoledne. Když se většina soutěžících odebrala zpátky do pronajatých domovů, přivedla Džunko na kliniku celou japonskou výpravu s květinami a přáním ještě jednou a naposledy se s Nickem rozloučit. Deset lidí obklopilo jeho tělo, zabalené pevně do zářivě bílého prostěradla, s rukama sepnutýma k modlitbě. Jeden po druhém mu bývalí kolegové zašeptali do ucha, posypali hruď bílými kvítky a pak se vzájemně utěšovali ve společném objetí.

Ve dnech po smrti Nicka Mevoliho obletěl jeho příběh celý svět, tragédie z menšinového a neznámého sportu zaujala místo na titulních stranách světových deníků a odstartovala veřejnou debatu. Čtenáři se podivovali nad tím, proč to vlastně freediveři vůbec dělají. Co může někoho přitahovat ke sportu, při kterém se soutěžící vydávají na samou hranici a riskují tolik, aby překonali rekordy, skrytí přitom před zraky veřejnosti? Co Nickovi kritici nikdy nepochopili, je fakt, že se freediveři neženou za slávou davů – pro ně je největší sláva samotný ponor.

„Opravdu si užívám cestu na místa, kam se ostatní nemůžou podívat,“ vypráví Mike. „Ten pocit doplavat na místo hluboko pod vodou, kam nepatříte, ten pocit, že naprosto ovládáte své tělo i mysl, ten pocit naprostého klidu. To je ten opravdový úspěch.“

Podle toho, jak to popisuje Mike i ostatní, je freediving jak odvětvím, při kterém sportovci posouvají limity těla i mysli, tak i spirituálním zážitkem. Když překonají svůj strach a poddají se moři tam hluboko dole, promění se v titěrný bod vědomí v nekonečné temné hlubině. Čas se zpomalí a čím hlouběji klesají, tím pevněji je moře svírá, až s ním zcela splynou a jejich vlastní já přestane existovat.

Skeptici patrně připíší takové pocity řetězci chemických reakcí, při kterých tlak působící na lidské tělo stlačí orgány natolik, že mu způsobí nejen krvácení z nosu, průdušnice či potrhaných vlásečnic, ale také dusíkovou narkózu, při které potápěč pociťuje pulzující euforii, povznášející úplně stejně jako výlet na LSD. Ale freediverům na tom nezáleží, oni potřebují svou dávku, právě proto utratil Nick celoživotní úspory za cesty po celé planetě, šel ze závodu do závodu, potápěl se čím dál hlouběji, mizel do temnoty, aby spatřil světlo. Ale pokud jemu a všem těm ostatním skvělým diverům záleželo jen a jen na ponoru a o výsledky se starali daleko méně než o pocity, proč vůbec závodili? A proč se Nick jednoduše neotočil, když v osmašedesáti metrech zaváhal?

Smrt Nicka Mevoliho ukončila celý ročník Vertical Blue 2013 a následující den se uskutečnil vzpomínkový obřad. Zástup osmdesáti truchlících, všech soutěžících i několika místních, kteří Nicka znali a milovali, se shromáždil na panensky bílé písečné pláži při okraji Dean‘s Blue Hole. Někdo si oblékl nejlepší nedělní šaty, někdo plážové věci. Tři ženy se pod slunečníkem zaklesly pažemi. Přijel bahamský pár a rozdal ostatním divoké kvítí. Jedna z žen opřela svou kytici o patu hrbolatého vápencového útesu. Z reproduktorů Vertical Blue se tiše nesla skladba The Shins, všechny další stopy po soutěži byly ale už odstraněny. Plošina, kde se předchozího dne snažili marně o záchranu Nickova života, kotvila níže na pohlednicově tyrkysové mělčině bělostné pláže, táhnoucí se skoro kilometr do dáli. V kontrastu ke světlým mělkým vodám všude okolo vyzývala Dean‘s Blue Hole svojí tmavě fialovou barvou k poslednímu ponoru na rozloučenou.

Obřad zahájil reverend Carl Johnson, pastor církve Adventistů sedmého dne z nedalekého Millertonu, příběhem o Lazarovi. „Život vám přináší zážitky a vy si myslíte, že jste na ně připraveni, ale nejste,“ řekl. Přestože měl na mysli zármutek a složité emoce s ním spojené, mohl zrovna tak mluvit o smrti Nicholase Mevoliho a soutěžích v hloubkovém potápění.

Celé neštěstí s sebou ale stále neslo jedno tajemství. Proč vlastně Nick zemřel? Celá komunita všech těch ztracených existencí, opovážlivců, jogínů a vyvrhelů společnosti se už čtyřiadvacet hodin nebavila o ničem jiném. A jejich diskuze zcela neutichly ani rok po tragédii.

„Nikdy předtím jsme takovou tragédii ve freedivingu nezažili,“ prohlásil Will Trubridge po obřadu, „a dokud nebudeme vědět naprosto přesně, co se stalo, v žádném případě nemůžeme soudit, jestli šlo o nějakou prapodivnou vzácnou anomálii, nebo jestli se při samotném ponoru něco zvrtlo.“

Většina se shodovala na tom, že Nicka zabilo jeho rozhodnutí pokračovat, ale někteří si začali pomalu uvědomovat nepříjemnou pravdu. Až do 17. listopadu 2013 mávala potápěčská komunita rukou nad ztrátami vědomí, krváceními z nosu, a dokonce nad pohmožděnými plícemi, protože je považovala za pouhé drobné obtíže. AIDA přispěchala na podporu tohoto přístupu a poukázala na dosud perfektní bezpečnostní záznamy. Nick se stal úplně první obětí po více než pětatřiceti tisících soutěžních ponorech. Ale posléze i ona musela připustit, že nikdo neumí s určitostí říct, jak opakované ponory do nelidských hloubek ovlivňují lidské tělo, a obzvláště plíce. Ne, že by se dalo mluvit o rozporech v názorech odborníků – žádné vědecké studie totiž tehdy neexistovaly. Ale po Nickově smrti se stal častý výskyt pohmoždění plic ve freedivingové komunitě ošklivým veřejným tajemstvím – a jeho souvislost s tím, co všichni freediveři dělají, tu byla, ať už si to připustí, nebo ne.

Závodní freediveři se potápějí za čísly. Ti nejlepší v oboru často říkají, že fixace na konkrétní číslo jim hatí samotný pocit z potápění a že jediný způsob, jak se potopit ještě hloub, je na dané číslo zapomenout a soustředit se právě na ten pocit. Ale nelze popřít fakt, že když se potápěč vydá dolů podél lana, je co největší hloubka tím primárním cílem. Proto, v samotném jádru, může být hloubkové potápění stejnou hádankou jako ten nejtěžší zenový koán, někdy úplně nerozlousknutelným hlavolamem.

Pokaždé, když se závodník ponoří do nové hloubky, cítí novou energii, novou pýchu. Když se na konci takového dne ukládá ke spánku, raduje se z úspěchu, a když se druhého rána probudí, stanoví si nový cíl, novou hloubku, nové číslo. Číslo, které mu nedá pokoj, dokud ho nepřekoná. To platí pro začátečníky, pro soutěžící mířící za světovými rekordy, a obzvlášť to platilo pro Nicka Mevoliho. „Všichni jsme ho znali,“ říká Ren. „Chtěl tak strašně moc, až si ublížil.“

Není pochyb o tom, že se Nick honil za čísly, ale těmi čísly si nehonil ego. Nikdy se nenaparoval a nevychloubal. Odkládal trofeje a medaile – jakmile je vyhrál, okamžitě ho přestaly zajímat. Jeho matka, strýc, starší sestra, jeho nejbližší rodina, ti všichni vůbec netušili, že se stal nejlepším americkým potápěčem. Po čem tedy tak strašně toužil? Kdo byl vlastně Nicholas Mevoli a co se stalo se sportem, který tak miloval? Začali nejlepší z nejlepších krotit své ambice, nebo jen jeho smrt zvýšila sázky všem těm, kteří se rozhodli překonat své běsy a dostat se až na samou hranici své smrtelnosti?

Na rozlučkovém obřadu přečetl Sam Trubridge báseň zaslanou Nickovou matkou, Belindou Rudzikovou. Byla to „Píseň živoucích“ od americké básnířky Amelie Josephine Burrové.

Neboť jsem život milovala,

necítím zármutku ze smrti své.

Svou radost vzhůru na křídlech vysílala,

nechť ztratí se v modři nebeské.

S deštěm jsem běhala a skotačila,

vítr do plic svých nabírala.

Svou tvář, jak děcko ospalé,

do tváře Země jsem vtiskávala.

Neboť jsem život milovala,

necítím zármutku ze smrti své.

Mladou Lásku na rty jsem líbala,

její píseň vyslechla až do konce.

Dlaň svou jsem, coby pečeť,

do ruky věrného přítele ponořila.

Po smrti v temnotách jsem zatoužila,

však z pekel živa znovu se vynořila.

Klid nebeský poznala jsem,

útěchu z práce dobře odvedené.

Neboť jsem život milovala,

necítím zármutku ze smrti své.

Hned poté všichni společně doplavali k okraji Dean‘s Blue Hole, kde utvořili kruh. Naházeli květiny do jeho středu, všichni najednou se nadechli a plavali dolů k okraji útesu. Parta potápěčů plavala ladně a elegantně jako nikdy předtím, skrz záplavu květů divokého zázvoru a buganvílií, podél písečných vodopádů, do hluboké temnoty. Když se opět vynořili, Grant je všechny svolal k sobě.

„Kdykoli se nám podaří nový národní nebo světový rekord, velí nám tradice zcákat potápěče, co se do něj vejde. Pojďme oslavit Nickův život, jako jsme oslavili jeho rekord na Hondurasu. Pojďme si pořádně zacákat.“

Všichni dohromady, pohlceni smutkem a strachem, s vědomím, že jejich sport už nikdy nebude stejný, začali plácat a kopat do vody, ze vzteku, na oslavu, s úlevou. Zazněl smích. Tekly slzy. Celá propast vířila a pěnila.

2

Vodomil

Jednoho sluncem prozářeného rána na pobřeží Mexického zálivu vedla Josephine Owsianiková svého osmnáctiměsíčního vnuka Nicka dveřmi z kuchyně na terasu s bazénem, náruč plnou prádla. Bylo to jedno z těch rán, kdy jste šťastní, že žijete, a že navíc žijete na Floridě. Josie měla dvojnásobnou radost. Nejen, že na pár týdnů vypadla ze studeného New Jersey, ale navíc byla se svým maličkým vnoučkem, světlem svého života.

Bývala zamlada newjerseyskou dlouhonohou kráskou. Teď milovala ta klidná rána s Nickem, když její dcera a zeť odjeli do práce a Nickova starší sestra byla ve škole. Jen oni dva. Pokud tedy nepočítala Smokeyho, černobílého křížence kokršpaněla strážícího Nicka na každém kroku, a plyšového medvědolva, druhého nejlepšího přítele. Kamkoli se chlapec pohnul, muselo vycpané zvíře s ním. Ačkoli ne tak starý, už držel pohromadě jen díky několika záplatám, protože ho Nick obvykle tahal za sebou po zemi. Měl v kožichu všitý přehrávač a kdykoli ho chlapec upustil, spustila se ukolébavka. Když medvědolev přibyl kolem Vánoc do rodiny, začínal Nick právě chrlit první slůvka, a tak si ho pojmenoval, přičemž tvrdohlavě odmítal uvěřit, že se nemůže jednat o lva a medvěda zároveň.

Rok 1983 právě začal. Josie se kochala pohledem na Nicka pobíhajícího s medvědolvem v ruce na dvorku jednoho z nejnovějších domů v St. Petersburgu. Přestože měl bazén, patřil k těm skromnějším, měl jen jedno podlaží, plochu 110 m^2, postavený byl z tvárnic a obložený kombinací omítky, kamene a dřeva. Nickovi rodiče za něj zaplatili akontaci pouhých 50 dolarů ještě ve chvíli, kdy v celém bloku stály jen tři domy, stíněné okrasnými čínskými svitely. V jednom z nejlépe prosperujících amerických států panovaly pohádkové časy. Počasí bylo nádherné, bydlení laciné (jejich dům přišel na 21 500 dolarů) a nic nebylo nemožné. V sousedství rostly další domy jako houby po dešti – téměř přes noc.

Josie vzhlédla k modrému nebi, zavřela oči a ucítila na tváři sluníčko, pak začala věšet prádlo na šňůru. O pár sekund později vyrazil Smokey zadními dveřmi a narazil do Nicka. Ten se svalil a bez hlesu spadl do bazénu. Pes zuřivě štěkal, medvědolev zpíval svou ukolébavku, Josie se otočila a uviděla Smokeyho, provinile se dívajícího střídavě do bazénu a na ni.

V panice přiskočila k okraji bazénu a shodila boty, ale ještě než skočila, podívala se dolů. Uviděla Nicka, buclaté tvářičky nafouknuté, velké hnědé oči zářící jako reflektory, spokojený a klidný jako nikdy. Když vyrostl, říkala mu: „Už v té chvíli jsem stoprocentně věděla, že z tebe jednou bude ryba.“

Nicholas Lawrence Mevoli III. se narodil s úderem půlnoci 22. srpna 1981. Jeho otec, narozený jako Nicholas mladší, ale známý jako Larry Mevoli, poznal jeho matku na Tusculum College v Greeneville v Tennessee. Jeden z Larryho spolužáků mu dohodil rande s Belindou a oni si vyrazili zatancovat. Vůbec nic o sobě nevěděli kromě toho, že oba pocházejí z velkých tradičních rodin v Jersey, což neznamenalo na malé venkovské univerzitě v Tennessee v roce 1970 zrovna málo. On byl Ital. Ona Polka a připadalo jí, že tím pádem mají cosi společného. Navíc, Larry se uměl hýbat, vytáčel s ní po celém parketu na doo-wop i raný rock‘n‘roll. Obě chytrá děcka ze střední třídy Východního pobřeží se najednou cítila zase jako doma.

Zamilovali se do sebe a Belinda ještě toho roku otěhotněla. Larry, který nastoupil na univerzitu hlavně kvůli tomu, aby se vyhnul vojně, musel ze školy odejít a začít se ohánět, aby je uživil. Našel si dvě práce – ve dne makal v kuchyni školní kavárny za dolar a čtvrt na hodinu, v noci uklízel stoly v jednom z greenevillských pajzlů za dolar pětasedmdesát. Přestěhovali se do návěsu na pozemek Belindina profesora a vzali se na schodech newjerseyské radnice. To už se jim narodila Jennifer, jinak Jenny, Larry pracoval jako kuchař a barman v tomtéž pajzlu v Greeneville, ale v kopcích Tennessee se neusadili nadlouho.

Jenny se narodila v roce 1972, Belinda odpromovala v roce 1973 a téměř vzápětí se sbalili a odjeli na západní Floridu, kam se nedlouho předtím odstěhovali Larryho rodiče, Nick a Dolly. Belinda svému novému bydlišti úplně propadla. Spousty propletených ostrůvků a mostů, široké bílé písčité pláže u zeleného Mexického zálivu, klidné maríny v Tampě Bay, v St. Petersburgu zase životní styl Východního pobřeží, spousta slunce i tropických dešťů, levný benzín a jídlo z dovozu. Žilo se tu snadno, silnice byly široké, kvalitní a doprava nulová. Belinda, slušná katolička, si s sebou stále nesla částečnou vinu za opožděný sňatek, proto ji prostředí nového moderního města s odstupem od vlastní rodiny v něčem přitahovalo. St. Petersburg pro ni byl jako nepopsaná kniha, nový začátek, žádné vzpomínky.

Město dokonce ještě nebylo pořádně zalidněné – hejna zimních ptáků ještě nepřitáhla. A když, ne všichni důchodci tu nalezli to, co hledali. Třeba Larryho otec. Nick První, řezník, vlastnil třicet let úspěšný obchod s potravinami s názvem Nick‘s v Oaklynu v New Jersey. Obchod prodal, aby se mohl odstěhovat za sluncem a nic nedělat, jenže brzy zjistil, že nicnedělání je děsná nuda. Nehrál golf a na rybaření ho taky moc neužilo, vlastně neměl jediného koníčka. A tak, zatímco Larry pracoval na sálovém počítači v účetním oddělení firmy Florida Power, se vrátil k podnikání s masem a v roce 1974 si otevřel obchod s názvem George‘s Market.

Larry uměl porcovat maso už od dětství a přijal místo v nové firmě. Dohoda zněla tak, že až jeho otec odejde konečně nadobro do důchodu, bude obchod – brzy vydělávající přes půl milionu dolarů ročně – patřit jemu. Zhruba v té samé době pochopila Belinda, že se k sobě s Larrym až tak dobře nehodí. Larry byl nadmíru společenský, nosil načesané vlasy a na počkání dokázal chrlit tisíce historek, pravdivých i přikrášlených. Belinda naproti tomu učila v soukromé katolické škole, byla uzavřená, raději se uklidila někam do kouta, pozorovala věci spíše zpovzdálí, než aby za každou cenu mluvila. Larry miloval akci, jeho žena byla naopak čím dál nenápadnější a jak roky plynuly, těžko byste našli dva lidi, kteří toho měli méně společného.

Ale přišly i lepší chvíle. Larry stále překypoval šarmem a Belinda ho chtěla milovat. Jednoho odpoledne vyrazili na dlouhou projížďku kolem St. Petersburgu, do osady Seminolů, budoucího předměstí. Koupili pozemek a Larry slíbil své ženě, že jí na něm jednou postaví dům snů. O pár dní později si za parné noci, zatímco osmiletá Jenny spala, dopřáli koupel tak, jak je pánbůh stvořil. Pomilovali se a počali vodomila.

Těhotenství je oba překvapilo, ale přijali je. Obchodu se neuvěřitelně dařilo a Larry mu postupně začal věnovat veškerý čas, kdy nespal. Belinda se v George‘s často stavovala odpoledne na nákup a při jedné z takových návštěv jí praskla voda. Možná byla tenkrát taková doba a v americké společnosti se od manželů tolik nečekalo, možná to byla jen Larryho charakterová vada, které se nikdy nezbavil, možná to jen v danou chvíli podělal. Dal Belindě do ruky pár plastových pytlů, aby si na ně v autě sedla, a vyprovodil ji ze dveří. Mám odpolední špičku, řekl jí, jsem potřeba v obchodě. Belinda se sama odvezla domů a teprve o pár hodin později, když obchod zavřel, se Larry ukázal a konečně ji odvezl do nemocnice, kde mohla porodit Nicka.

Takové šrámy, menší i větší, mezi nimi postupně hloubily propast. Se dvěma dětmi měli dvakrát tolik práce a Larry si držel obchod na prvním místě. Belinda se cítila opuštěná a zrazená. Čekalo se, že zastane veškeré rodičovské povinnosti i práci v domácnosti, přitom pracovala na plný úvazek. Jennifer jí pomáhala, jak mohla. Měnila plínky, připravovala obědy, četla malému bratříčkovi, ležela vedle něj, dokud v noci neusnul, ale přes svou nespornou šikovnost stále chodila jen na první stupeň.

Přes to všechno vyrůstal z Nicka šťastný kluk, tedy alespoň prozatím. Potom, co ho Smokey shodil do bazénu, se nemohl vody nabažit. K druhým narozeninám dostal na hraní dětskou potápěčskou výbavu. Obsahovala sadu lahví s maskou a kdykoli mohl, nasadil si ji na záda, skočil do bazénu a snažil se zůstat pod vodou tak dlouho, jak to jen šlo. Když mu byly čtyři roky, začaly hádky. Kdykoli se rodiče pohádali, snažili se Nick a Jenny utéct. Ona zmizela na dvorek nebo na ulici, on se schovával v bazénu, zavěšený na nejnižší příčce žebříku. Vynořil se vždy jen na sekundu, aby zjistil, jestli je už po všem. Pokud křik pokračoval, rychle se nadechl a znovu se ponořil.

Jednoho večera podala Belinda Larrymu rozvodové formuláře. Nejprve mu připravila večeři a rozvod přišel místo dezertu, zákusek servírovaný bez varování. Dokonce mu zabalila věci. Larry se cítil zmatený – Belinda po něm uklidila talíř, podala mu tašky a naposledy mu ukázala dveře –, ale nehádal se s ní. K rozvodovému stání nepřišel, ale přistoupil na podmínky. Nechal si auto, obchod a parcelu pro dům snů. Belinda si nechala stávající dům a svobodu. Nickovi bylo pět let.

Oba rodiče uzavřeli nová manželství v roce 1988. K Belindě a dětem se nastěhoval Fred Rudzik, učitel hudby z Belindiny školy. Larry se v tu dobu choval šíleně. Slíbil, že vyzvedne Nicka ze školy či z domova, ale většinou přijel o celé hodiny později (pokud vůbec) a klidně ho nechal čekat samotného na chodníku. Když už si Nicka a Jenny vzal k sobě, nikdy netrávili čas sami – vždycky jen s Larryho třemi vyženěnými dětmi.

Larry se nakonec svého vysněného domu dočkal: pro svou novou ženu Mary nechal postavit tisícimetrovou nevkusnou vilu. Jednoho odpoledne vzal na staveniště všechny své děti. V tu dobu mu už patřil obchod a ročně vydělával půldruhého milionu dolarů. Larry jim ukazoval, kde bude Jennyin a Nickův pokoj, a sliboval, že až dům dostaví, věci se změní. Budou s ním moct zůstat a mít své vlastní místnosti, svůj prostor. Jenže když byl nakonec dům hotový, žádné pokoje pro Nicka a Jenny se nekonaly: kdykoli přijeli na návštěvu, většinou přes prázdniny, cítili se tam nepatřičně, protože Larry věnoval veškerý čas potřebám dětí, které neznali, nebo ženě, příliš zaměstnané na to, aby jim věnovala nějakou pozornost. Děti řvaly, psi štěkali, domem dnem i nocí protékal neustálý proud Larryho návštěv, Jenny a Nick seděli na gauči, schouleni jeden k druhému, a pozorovali, jak se točí otcův divný, nefunkční vesmír.

Když rodiče uzavřeli nová manželství, bylo Jenny už šestnáct. Vypadala báječně – měla olivovou pleť a obrovské oči, z hlediska psychologie jasné áčko, program neustále našlapaný na maximum, aby jí, pokud možno, nezbýval žádný čas na dlouhé přemýšlení. Většinu času trávila v církevní skupině, hrála za školu volejbal nebo studovala se svým přítelem, rozhodnutá začlenit se do národní dobrovolnické organizace. Nick byl ještě stále malý chlapec a jen zřídka si na něco stěžoval. Vlastně vůbec málo mluvil. Svá trápení si uzavíral do sebe. Stále miloval vodu, ale nebýt jeho strýčka Paula, mohl jeho talent přijít vniveč.

Paul Mevoli, Larryho bratr, ještě ani nepřesáhl třicítku, když mu jednoho letního dne roku 1989 zavolala matka. Zrovna dokončil studia zubařiny a rozjížděl praxi, ale ve skutečnosti stále žil životem studenta. Obývák si zařídil pomocí plážových lehátek a k večeři si většinou vystačil s jídlem na objednávku. Paul nechápal dům jako domov, ale jako útočiště mezi jednotlivými dobrodružstvími. Závodil v autě a jednou za rok si s nejlepšími kamarády pronajal dům dole na ostrově Marathon Key, kde lovili humry a harpunovali. Byl mladý, pohledný, vydělával spoustu peněz, život neměl chybu. Jen zprávy z telefonu mu nedělaly radost. Larry čím dál častěji vynechával návštěvy Nicka a Jenny a předchozího dne nechal Nicka čekat celých pět hodin, než ho vzal, samozřejmě i s nevlastními sourozenci, do obchodního centra. Nickova babička se začínala strachovat, jaký z něj roste zakřiknutý chlapec a že by mohl potřebovat trávit nějaký čas s chlapem. Paul byl o devět let mladší než Larry a o Jenny, chystající se právě na vysokou, se příliš nezajímal, ale o Nicka měl starost. Netrvalo dlouho a vymyslel, co s tím.

Už o pár dní později navštívil Nick mezinárodní závodní okruh v Daytoně, kde jel Paul zrovna jeden ze závodů seriálu. Mezi dvěma rozjížďkami přiburácel do garáží se svým závodním speciálem, spolu s Nickem vyměnili pneumatiky, poladili motor, a nechal ho dokonce natankovat. Paul prohlásil Nicka za člena svého (jednočlenného) týmu mechaniků a s pomocí synovce si nakonec dojel v poslední rozjížďce pro vítězství.

Přestože Nick miloval závodní okruh, ještě víc ho bavily výlety na Key Marathon. Potom, co se Belinda dozvěděla o Nickově dobrodružné návštěvě Daytony, dalo Paulovi dost práce, aby pro Nicka vyprosil povolení zúčastnit se lovu humrů s Paulovou partou na lodi Bonzo. Patřil do ní Craig, pohledný manažer, Tim Scott, bezstarostný vtipálek s duší kazatele, a David Schilt, jinak též Plachťák, skoro dvoumetrový Newyorčan s irskými předky, momentálně floridský detektiv. Za posledních deset let nevynechali ti čtyři ani jednu humří sezónu. Když s nimi poprvé odjel Nick, bylo mu teprve devět.

Přestože veškerou slávu sklízejí Key West na samotném konci dálnice 1 či severněji ležící Key Largo, nejkrásnější z proslulých floridských ostrůvků je určitě Key Marathon. Žádné monstrózní hotelové komplexy, žádné načančané restaurace, žádné umouněné bary. Marathon je voda. Marathon je placatý, podlouhlý, posetý mangrovníky a malými přístavy, na jedné straně zelený Mexický záliv, na druhé modrý Atlantik. Najdete tu jak letní sídla boháčů, tak drsné profesionální rybáře, živící se prodejem kaniců a humrů. Ale ještě než se otevře okno pro komerční lov humrů, proběhne kratičká minisezóna pro rekreační lovce, jakými byli parťáci z lodi Bonzo. Celé dny prozkoumávali díry na dně, aby se připravili na oněch krátkých osmačtyřicet hodin na konci července, ve kterých bylo povoleno lovit humry.

První z těch dnů vždy zaplaví vody Zálivu stovky nablýskaných rybářských jachet z celé Floridy i jiných států. V roce 1992 se Paul s kamarády plavili na člunu Pro Line z roku 1973, suverénně nejhorší bárce ze všech. Kryt motoru měla poslepovaný lepenkou, trup samou záplatu, laminátová paluba se na mnoha místech loupala. Ta loď vypadala, jako by ji právě někdo přitáhl z vrakoviště, ale Nick se do Bonza zamiloval hned v okamžiku, kdy vstoupil na jeho palubu. Už jako dítě miloval staré křápy.

„Proč jí říkáte Bonzo?“ zeptal se jednou, když po dlouhém průzkumném dni čistil palubu hadicí.

„Neslyšels nikdy o Divočákovi Bonzovi?“ opáčil Paul a usrknul si z piva. Nick zavrtěl hlavou. „Patřil ke kočovnému cirkusu. Ten by se ti určitě líbil. Ukaž mu Bonza, Plachťáku.“ Plachťák se nenechal dlouho pobízet a nasadil komediální tón:

„Velectěné publikum, račte vstoupit! Přijďte se podívat na Divočáka Bonza! Nemá řitní otvor!“

„Ale, ale, ale pane, jak potom kadí?“ ptal se ho Paul v roli užaslého dítěte.

„Nekadí, synku, proto je taky tak divokej!“

Nick se chechtal se strejdou Paulem a jeho kamarády, kteří se nemohli nabažit Plachťákova herectví. První noc zakotvila parta z Bonza na Key West a Plachťák předváděl Divočáka v každém baru, na který narazili. Ne každému to přišlo vtipné, ale chlapům to bylo úplně jedno. Jejich humor je spojoval stejně jako lov humrů a Nick neměl nejmenší problém ani s jedním.

V průběhu týdne na Marathonu fungoval Nick jako děvečka pro všechno. Chystal výbavu, otevíral piva, připravoval pásy se závažími, počítal sítě na humry a pomáhal hledat díry. Strejda Paul (alias Kapitán Parchant) ho zapřahal největší měrou, ale ani Plachťák, Craig (alias Slanej Vlk) a Tim (alias Scotty) nezaháleli. Nick celý den neúnavně makal a nepromeškal jedinou příležitost se potopit. Vše bylo nové, vzrušující a pořád nic ve srovnání s prvním dnem jeho premiérové humří sezóny.

Ten začal budíčkem ve čtyři ráno. Kapitán Parchant ho vytáhl z matračky položené na podlaze obytné kajuty. „Vstávat a cvičit, kamaráde,“ budil ho, „je čas na humry!“ Vyšli ven, pod oblohu posetou hvězdami. Skrz mangrovníky chránící vedlejší přístav províval lehký a horký vánek a když Paul zamířil s Bonzem na širé vody Mexického zálivu, ještě se nezačalo rozednívat. Když vyšlo slunce, obloha zdánlivě splynula s hladinou. Úsvit zbarvil mraky na obzoru do růžových, oranžových a zlatých odstínů. Záliv připadal Nickovi nekonečný, přestože je to jen obří zátoka: mělká, teplá, zelená, hemžící se humry, skrývajícími se ve spárách a dírách členitého dna pokrytého bahnem.

Paul měl nos zabořený do řídícího centra Bonza – zohýbaného notesu s GPS souřadnicemi míst vytipovaných a objevených při předchozích průzkumných výpravách a bedlivě střežených před konkurencí, která je každou chvíli míjela na nejmodernějších rybářských člunech. „Vypadaj jak zpropadená španělská armáda,“ říkal Paul Nickovi, pozorujícímu další z nablyštěných, novotou zářících plavidel, které se dostalo příliš blízko ve snaze okoukat nějakou humří díru. Paul blafoval a předstíral, že se ztratil.

„To vy jste vysílali to SOS? Až nachytáme, můžeme vás dotáhnout ke břehu,“ dobíral si ho kapitán druhé lodi. Posádka si posměšně ukazovala na sešlého Bonza. Chlapi, v menšině, drželi pusu, ale Nicka to pořádně štvalo.

„Nezáleží na tom, jak vypadá loď, Nicku,“ řekl mu Paul, když konkurence odplula. „Záleží na tom, kdo ji řídí. Teď vyhoď značku, přímo tady.“ Paul posvítil baterkou na tmavý bod uprostřed zeleně, Nick přidělal k plováku svítící tyčinku a hodil ho do vody. Craig a Scotty si navlékli závaží a lahve se vzduchem a vydali se pro první letošní úlovek. Nick se vydal za nimi, jen s ploutvemi a brýlemi, aby jim podával prázdné sítě a plné nosil na loď.

Když Scotty s Craigem skončili, vydal se Paul potápět s Nickem, učil ho, jak vyrovnávat tlak, jak používat kovové dráždidlo a vyhnat jím humry z úkrytu přímo do sítě. Napoprvé jim utekli, ale Nick se rozhodl nevzdat. Paul vyplaval na hladinu pro nádech a když se vrátil, našel Nicka stále na dně, s jedním humrem v síti, druhým v levé ruce a širokánským úsměvem na tváři. To dítě bylo ve svém živlu.

Ze všech tajných míst lovil Paul humry nejraději v Grouper Gorge, úzké proláklině lemované balvany na západním okraji Key Marathonu. Vody Mexického zálivu se tu střetávají s Atlantickým oceánem a nepředvídatelné proudy bičují základy mostu Seven Mile. Ale o co obtížnější bylo plout nebezpečnými proudy, o to větší úlovky tu na ně čekaly. Díky neustávajícímu proudu živin bujel život v soutěsce jako nikde jinde.

Když se blížili k mostu Seven Mile, stoupalo slunce výš a výš. Nick vyhodil značku, Plachťák převzal kormidlo a Scotty, Craig, Paul i Nick skočili do vody. Proud s nimi zmítal, ale zatímco se Craig a Scotty museli přidržovat při sběru útesu, Nick kolem nich proplouval s přirozenou lehkostí. Potápěl se do čtyř metrů a na místě se udržoval zdánlivě bez nejmenší námahy lehkým pohybem ploutví. Měl na sobě závaží, což mu pomáhalo, a během pár minut chytil tři humry. Za deset minut už jich měl třináct. Parta narazila v soutěsce na hotový poklad a tahala na palubu jednoho macka za druhým. Paul poslal Nicka zpátky pro harpunu a Nick s ní hned skočil do vody. Když vysbírali humry, hledali kanice, ryby s bílým masem, základní položku na jídelníčku floridských ostrovanů. Už teď bylo zřejmé, že Nick vydrží pod vodou ze všech nejdéle, a Paul brzy zjistil, že má i talent na hledání kaniců. Když Paul jednoho přehlédl za kamenem, Nick ho našel, a když se Paul plaval nadechnout, Nick většinou zůstal dole a dál se honil za stíny. Při jednom takovém momentu zůstal Plachťák nevěřícně zírat na Paula.

„Kde je sakra Nick?“

„Jak to myslíš? Je tam dole.“

„Už je tam dole minutu a půl.“

„Hele, Paule, já ti nevím, v takovým proudu,“ bál se Scotty.

„Takhle mě ale, chlapi, dost znervózňujete,“ prohlásil Paul a poupravil si masku. „Jdu pro něj.“

Paul se potopil, ale nemohl Nicka najít. Uběhlo deset dlouhých sekund a už začal pomalu panikařit, když synovce zahlédl mezi dvěma balvany, jak mu ukazuje přímo na místo, kam vystřelit. Paul mu podal harpunu. Než se nakonec vynořili, toho dne už se třetím pětikilovým kanicem, strávil Nick pod hladinou skoro tři minuty. „Plachťák se o tebe bál, Nicku,“ řekl mu Paul.

„Jak to sakra dělá?“ ptal se Scotty. Paul se zasmál. „Myslím to vážně, co to je za dítě?“

„Já nevím, Scotty. Evidentně se pro tuhle prdel narodil.“ Posádka Bonza se s úlevou rozesmála, když Nick hodil kanice se samolibým úsměvem Plachťákovi k nohám.

V soutěsce našli tucty humrů, čímž překročili zákonný limit. Paul naučil Nicka, jak je přeměřit, a ty nejmenší, které nachytal v zápalu svého prvního lovu, naházeli zpátky. „Je to zábava je chytat,“ řekl mu Paul, „ale chováme se tu zodpovědně k přírodě. Nemůžeme tohle místo vyrabovat, vždycky si vezmeme jen to, na co máme nárok. Pamatuj si to.“ Nick přikývl a s Paulovou pomocí zredukoval úlovek na třicítku největších humrů. Dostali se na povolené maximum ani ne po dvou hodinách na moři. Teď pivo, velela tradice, a chlapec obešel celou posádku s rundou Budweiseru, zatímco sám si otevřel kolu. Srazili plechovky dohromady a Paul začal pokřik.

„Jedemeeeeeeeee, Bonzo!“

Chlapi vtipkovali, popíjeli, užívali sluníčka i moře, stále zakotvení v průlivu nad Grouper Gorge, když se k nim znovu přiblížila loď, kterou potkali před dvěma hodinami. „Páni, kolik humrů jste tam dole našli, chlapi?“ ptal se závistivě kapitán.

„Kolik jste jich našli vy tam venku?“ opáčil Paul a otevřel si další pivo.

„Popravdě jsme moc štěstí neměli.“

„Jo, to je blbý,“ prohlásil Scotty a otevřel dva chlaďáky, po okraj naplněné humry a kanici. Chlapi z Bonza se podívali na svůj úlovek, pak jeden na druhého, nakonec na konkurenty, a ještě jednou se na celé kolo rozchechtali.

3

Co je to freediving?

„V tom nejširším slova smyslu to znamená zábavu pod vodou,“ říká Will Trubridge, když se ho zeptáte na definici jeho sportu. „Můžete lovit harpunou nebo se hnát za co největší hloubkou, vzdáleností či nejdelším časem. Vejde se sem všechno, při čem se dostanete na hranici svých možností pod vodou, ale až na tu hranici chodit nemusíte. Stejně jako můžete vylézt na horu jen kvůli tomu, že se chcete rozhlédnout po kraji. Totéž můžete dělat při freedivingu.“

„Je to životní styl,“ říká bývalý světový šampión Carlos Coste. „Je to filozofie života u moře. Hledáte své hranice, schopnosti a neustále se zlepšujete.“

„Pro mě je to zase kombinace fyzické a mentální výzvy,“ vypráví Mike Board. „Snažím se překonat vždy další bariéru nebo zbořit další hranici.“

„Je to naprostá svoboda,“ říká Jaron Hoory, držitel izraelského rekordu. „Vznášíte se. Splynete s vodou, splynete s živlem. Do takového meditativního stavu se mi nikde jinde nepodaří dostat, jako byste se úplně vypnuli. Je to terapie. Pro mnoho lidí něco jako ozdravný proces. Jakmile si to zkusí, vypěstují si na tom závislost. Měníme kvůli tomu celý svůj život.“

Zeptejte se stovky freediverů na tu samou otázku a dostanete stovku rozličných odpovědí, ale jedna věc je jistá. Freediving je tu pro všechny. Každý, kdo se někdy potopil na dno bazénu nebo ke korálovému útesu, to zažil. Po celá staletí a ve všech koutech světa je to spíš životní styl než soutěžní disciplína.

Ve starověkém Řecku lovili potápěči mořské houby – a loví dodnes, jak v Řecku, tak v řecko-amerických městech jako například v Tarpon Springs na Floridě. Ve čtvrtém století používali Římani potápěče jako předchůdce dnešních námořních jednotek SEAL – stavěli, nebo naopak ničili podvodní barikády při invazích. Amy, japonské a korejské potápěčky, sbírají ústřice a perly už více než dva tisíce let, lovci humrů a harpunáři takto loví už celá staletí jak v Evropě, tak v Africe, Polynésii či Jihovýchodní Asii.

Lov harpunou zůstává nejpopulárnější formou freedivingu, stejně jako pojítkem mezi starodávnými domorodými lovci a sběrači a moderními soutěžními potápěči, z nichž mnozí také platí za zkušené oceánské lovce. Stejně jako lovci na pevné zemi se harpunáři maskují (barvou neoprénů) a vášnivě pronásledují svou kořist, zůstávají přitom stále součástí potravního řetězce. Jejich kořist může snadno přilákat žraloka bělavého, tygřího či dlouhoploutvého, někdy dokonce velkého bílého, hledajícího mršiny. Chytřejší rybáři se s nimi o oběd podělí, ti nešťastnější pak můžou přijít nejen o rybu. Ale ať už potápěč loví, nebo soutěží, technika zůstává stejná. V obou případech se musí naučit ovládnout své tělo, překonat nepohodlí i strach, ponořit se do modrých vod a zadržet dech někdy i na celé minuty.

Volné potápění se oficiálně stalo sportem v roce 1949, když se kapitán Italských leteckých sil Raimondo Bucher potopil v jezeře na ostrově Capri do hloubky třiceti metrů kvůli sázce o padesát tisíc lir. Dolů se nechal stáhnout pomocí závaží, na dně je zahodil, připravenému potápěči předal balíček na důkaz, že se potkali, a jen pomocí ploutví vyplul na hladinu. Tento napůl kaskadérský kousek, napůl sportovní výkon vyžadoval obrovskou dávku odvahy, protože lékaři v té době považovali ponor do takové hloubky za nemožný.

Odvolávali se hlavně na přírodní zákonitost, definovanou v sedmnáctém století Robertem Boylem, dnes známou jako Boyleův zákon. Ten říká, že tlak a objem jsou nepřímo úměrné, tedy že při vzrůstu atmosférického tlaku se stejným způsobem zmenšuje objem plynu. Představte si nafukovací balón. Na hladině ho nafouknete do normální velikosti a objem plynu v něm zůstává konstantní. Pod tlakem se ale balón smrští a v důsledku toho se zmenší prostor pro plyn uvnitř. V případě potápěčů reprezentuje balón jejich plíce a plyn uvnitř je vzduch, který vdechnou u hladiny.

Stejně jako na balón působí u hladiny na lidské tělo neutrální tlak jedné atmosféry, ale s přibývající hloubkou tlak stoupá, protože voda je daleko hustší než vzduch. V deseti metrech pod hladinou na potápěče působí tlak dvou atmosfér, ve dvaceti tří atmosfér a vědci vědí, že se zvyšujícím se tlakem se plíce víc a víc smršťují. Při dvou atmosférách na polovinu svého původního objemu, při třech na třetinu. Ve třiceti metrech, kam se potopil Bucher, měly jeho plíce pouhou čtvrtinu normálního objemu a vědci si byli jistí, že v takové chvíli nemůže nic zabránit tomu, aby se propadl hrudní koš. Bucher měl zemřít na vnitřní krvácení, ale on jim dokázal, že se mýlí, odstartoval tím nikdy nekončící závod o „nejhlubšího“ člověka na světě, a co víc – rozšířil tím soubor lidských vědomostí. V dalších letech nepřestávali freediveři posouvat hranice fyzicky možného, zatímco lékaři nepřestávali varovně kývat ukazováčky.

V roce 1966 (sedmnáct let po Bucherově sázce) posunul skvělý italský potápěč Enzo Maiorca rekord na hodnotu 62 metry, hned vzápětí ho ale překonal americký námořník sloužící v posádce armádní ponorky, pionýr technického potápění Bob Croft, když se ve floridském Ft. Lauderdale ponořil do hloubky 64 metrů. Oba dva se nechávali dolů stáhnout závažím a zpět k hladině ručkovali po laně. Croft svůj vlastní rekord překonal ještě dvakrát a kvůli výdajům na své pokusy málem zbankrotoval. Ani on, ani Maiorca se nikdy neobtěžovali před ponory relaxovat. O Croftovi se dokonce vědělo, že před svým rekordním pokusem kouřil doutníky a popíjel whisky do jedné do rána. Oba ale disponovali ohromnou kapacitou plic a tím velikou zásobou kyslíku pro svaly. Tehdy znamenala kapacita plic jediný rozdíl mezi podvodními esy, jako byli Maiorca s Croftem, a ostatními – obyčejnými smrtelníky.

Jejich výkony budily úžas, protože s každým ponorem riskovali životy. Nikdo netušil, kde leží hranice lidských možností. Když neprasknul hrudní koš při sedmi atmosférách, praskne při osmi? Kdo se stane obětním beránkem a zjistí to? Jednoho dne, před ponorem do 64 metrů, si vzal Crofta stranou jeho velící důstojník, velitel jednotky potápěčů, a řekl mu: „Je ti jasné, že umřeš, viď?“

A téměř všichni vědci, kteří se o problematiku zajímali, s ním souhlasili. Dokonce i armádní potápěčský manuál – Croftova bible – říkal, že každý, kdo se potopí pod 120 stop, tedy pod 35 metrů, zemře v důsledku poškození hrudníku. Croft byl nervózní a žaludek se mu obracel naruby. „Pokud děláte něco, co vás může snadno zabít, a tvrdíte přitom, že necítíte ani náznak strachu, jste buď blázen, nebo lhář,“ řekl tehdy.

Pochopitelně, že to vědce zajímalo, protože věděli, že tlak působí v hloubce s neuvěřitelnou silou. V sedmdesáti metrech je to více než osm metráků na každý decimetr lidského těla. Jak by to mohlo lidské tělo vydržet? Tenkrát totiž ještě netušili, že Maiorcovo a Croftovo tělo v reakci na tlak prochází fyziologickými změnami. Když se jim začaly smršťovat plíce, jako by jim v hlavách zazvonil alarm. Protože se jim ale nepropadl hrudník, muselo se v jejich tělech odehrávat něco dalšího, nějaká neznámá reakce organismu.

Opravdu. Cévy v rukou se jim začaly stahovat. Tlačily tím krev do trupu a vyplňovaly vakuum tekutinou, která je nestlačitelná. Představte si plastovou lahev v letadle. Zůstane-li plná od startu do přistání, její tvar se nezmění. Ale pokud z ní upijete a necháte-li tak kousek prázdného prostoru, svraští se. Tento transfer krve držel potápěče naživu, přitom téměř nikdo netušil, že k němu dochází.

Jako první ho objevil švédský vědec Per Scholander, působící ve Státech, v roce 1962. Poté, co tento jev pozoroval u tuleňů Weddellových, shromáždil skupinu dobrovolníků a pomocí sestavy podvodních cvičení potvrdil podobnou reakci organismu i u lidí. Tušili to ale i další dva vědci: Robert Allison, stejně jako Scholander, měřil transfery krve při hloubkových ponorech u lachtanů a předpověděl, že se bude patrně stejný fenomén projevovat i u lidí. Zavolal Karlu Schaeferovi a sháněl se po dobrovolníkovi. Schaefer byl bývalý důstojník na ponorce, po válce emigroval z Německa do Spojených států a vedl pokusný program pro potápěče na ponorkové základně v Grotonu v Connecticutu. Tam shodou okolností pracoval i Bob Croft. Allison se Schaeferem utvořili tým a začali měřit transfery krve u Crofta, jehož vystavovali pokusným ponorům v mokré hyperbarické komoře. Takzvaný hrnec dokázal simulovat působení hloubky a tlaku, přestože Croftova hlava spočívala jen pár centimetrů pod hladinou. Pomocí simulace se dostal pod 70 metrů. Schaeferův optimismus a Croftova intuice je dovedla k domněnce, že Croft zvládne stejnou hloubku i při ponoru v reálném prostředí. Proto se rozhodl překonat Maiorcův rekord.

Allison se Schaeferem monitorovali kromě transferu krve i Croftovo srdce, plíce a mozek a nemohl jim ujít ostrý propad srdečního rytmu s narůstající hloubkou – to navíc korespondovalo s Allisonovými lachtany. Bavíme se o dvaceti až třiceti úderech srdce za minutu, podobně nízké hodnoty se podařilo naměřit pouze u tibetských mnichů ve fázi nejhlubší meditace. Kterýkoli průměrný Pepa má srdeční tep přes sedmdesát. Další fyziologické změny v tělech freediverů měly zůstat neobjeveny ještě další desítky let. Například, srdeční a mozkové cévy se naopak rozšiřují a zásobují tak srdce a mozek molekulami kyslíku, zatímco slezina se smrští a uvolní do oběhového systému čerstvou zásobu červených krvinek. Krev tvoří plazma, tedy tekutina, a krvinky. Kyslík je distribuován z plic do svalů a orgánů právě díky cirkulaci plazmy a červených krvinek. Když Maiorca nebo Croft zadrželi dech, odřízli si tím přísun kyslíku, potřebného k tomu, aby mozek fungoval a udržel je při vědomí. Ale tím, že se jim smrštila slezina a cévy v mozku a srdci se roztáhly, mohl se kyslík efektivněji dostat tam, kde ho bylo nejvíce třeba. Tento jev – transfer krve, bradykardie (extrémní pokles srdečního rytmu) i vše ostatní – je dnes znám jako savčí potápěčský reflex nebo jednoduše diving reflex. Maiorca s Croftem nebyli ani osvícení mniši, ani lehkomyslní opovážlivci. V hloubce se z nich stávali delfíni a tuleni.

S rozvojem sportu se závodníci pomalu učili, jak naplno využívat diving reflex, díky Francouzi Jacquesovi Mayolovi, soupeři Maiorcy a Crofta z raných počátků sportu. Mayol jako první do freedivingu vnesl prvky jogínských cvičení a filozofie. Když se před ponorem protahoval a meditoval, soupeři se mu posmívali, protože zpravidla spoléhali na své obří plíce a nebojácnost. Věděli, že pokouší osud, a naučili se vytlačovat z mysli strach, aby se dokázali ponořit hloub než kdo před nimi. Mayol ale věřil, že vítězství ducha nad hmotou lze povznést ještě dál. Razil teorii, že pokud se mu podaří zrelaxovat se před ponorem po stránce emocionální, psychologické i fyzické, potopí se hloub, protože efektivněji využije zásoby kyslíku a sníží srdeční frekvenci už na hladině.

Na důkaz pravdivosti své teorie jako první člověk na světě překonal v roce 1975 o metr hranici 100 metrů a svůj rekord pak vylepšil až na 105 metrů v roce 1983. Maiorca si mezitím také užil nějaká vítězství, jednou za čas dokázal Mayola porazit i v souboji o titul světového šampiona, ale na třímístné hodnoty se dostal až roku 1988, kdy se potopil do 101 metru. Jejich strhující přátelství i rivalita inspirovaly Luca Bessona k natočení proslulého filmu o freedivingu Magická hlubina, a ten zase na oplátku přivedl ke sportu celé generace nových lidí, včetně Nicka Mevoliho. Ale především Mayol se svým přístupem posunul celý sport dál, lépe řečeno hloub.

Jedním z nejdůležitějších prvků byla jogínská pozice Uddijána bandha čili horní břišní zámek, kterou nejlepší freediveři trénují téměř každý den. Přestože bránici všichni používáme k dýchání, funguje v podstatě nezávisle a jen málokdo ji umí ovládat. Ti, kdo dobře zvládnou techniku Uddijána bandha, jako například Will Trubridge a další elitní potápěči, dokážou svou bránici zcela kontrolovat. Umí ji třeba připlácnout proti páteři, vtáhnout mezi žebra nebo rozvlnit jako hadí žena. Mayol také jako první přišel se cvičením mezižeberních svalů a tím si zvýšil pružnost hrudního koše. S využitím kombinace těchto dvou technik dokáží dnešní freediveři napěchovat plíce až o pětinu větším objemem vzduchu, než by jim dovolila jejich normální kapacita, a tím mohou lépe odolávat dopadům rostoucího tlaku.

Výkony v potápění vlastními silami se začaly evidovat až v osmdesátých letech. Tehdy ještě sportu kralovala závaží a přezdívalo se mu No Limits. V souladu s tehdejšími pravidly se soutěžící nechávali stáhnout do hlubiny pomocí zatížených saní a zpět nahoru vytáhnout nafouknutým balónem. V roce 1989 se Pipín Ferreras nechal na své rodné Kubě stáhnout do hloubky 112 metrů a překonal tím světový rekord. O ten se pak celých dalších deset let přetahoval s Italem Umbertem Pelizzarim, žákem Jacquese Mayola.

Pelizzari v disciplíně No Limits v říjnu 1999 překonal hranici 150 metrů. To se Ferrerasovi nikdy nepodařilo, narozdíl od Američanky Tanyi Streeterové. Ta v srpnu 2002 šokovala celý svět, když se na ostrovech Turks a Caicos potopila do hloubky 160 metrů a překonala zároveň ženský i mužský světový rekord.

Tím ale nevědomky zadělala na jednu z největších tragédií v historii volného potápění. Ferrerasova manželka, Francouzka Audrey Mestreová, se její rekord pokusila překonat v Dominikánské republice ani ne dva měsíce nato. Podařilo se jí dostat do cílové hloubky 171 metru, ale když otočila kohoutem vzduchové nádrže nafukující balón, který ji měl vynést zpátky na hladinu, nestalo se nic. Záchranný technický potápěč jí přispěchal na pomoc a pomohl jí po část cesty vzhůru, ale další výstup by ho jistojistě zabil. Ferreras vyrazil dolů se vzduchovou lahví a pokusem o záchranu riskoval kesonovou nemoc.

Mestreová strávila pod hladinou přes devět minut a nepodařilo se ji už oživit. Její smrt vedla k vydání dvou knih a dokumentu No Limits na ESPN. Podařilo se totiž zjistit, že vzduchová nádrž byla prázdná a že za její naplnění toho rána zodpovídal Ferreras. Také se šuškalo, že se Mestreová chystala Ferrerase opustit a mnoho jejích přátel ho podezíralo ze zákeřného jednání. Proti ale hrál jeho hrdinský pokus o záchranu, a nakonec nepadlo žádné obvinění.

Audreyini soupeři truchlili nad její smrtí, ale ani ta jim nemohla zabránit posouvat hranice dál. Disciplína No Limits se metr po metru blížila k jisté sebevraždě. Hranici 200 metrů jako první překonal Rakušan Herbert Nitsch. V roce 2006 utrpěl Venezuelan Carlos Coste v Egyptě při tréninku na pokus o překonání světového rekordu těžkou mrtvici, zapříčiněnou embolií (bublina vzduchu zablokuje cévu). Nitschovi se nakonec přihodilo totéž, když se v roce 2012 pokoušel posunout vlastní rekord na hodnotu 248 metrů. Přestože se jeho zdraví od té doby významně zlepšilo, stále trpí vadou řeči a levou polovinu těla má částečně ochrnutou. Navíc s postupujícím časem je úplné vyléčení čím dál méně pravděpodobné.

Série těchto zranění přivedla činovníky z AIDA k ukončení podpory ponorů v disciplíně No Limits. Svým rozhodnutím v podstatě připustili, že lidé mohli narazit na nepřekonatelnou fyziologickou hranici, a to ve chvíli, kdy se Herbert Nitsch potopil v roce 2007 do hloubky 214 metrů. Kde leží tato hranice v ostatních šesti disciplínách, ve kterých dnes freediveři jako Nick nebo Will soutěží, zůstává zatím hádankou.

Nejstarší soutěžní freedivingová organizace byla založena v Monaku v roce 1959 jako Confédération Mondiale des Activités Subaquatiques (CMAS), což lze přeložit jako Světová federace pro podvodní aktivity. Zaštiťovala tehdy bitvy mezi Mayolem, Croftem a Maiorcou, pořádala populární závody v bazénech, ale začátkem devadesátých let se přestala úplně angažovat v hloubkových disciplínách a zaměřila se výhradně na bazénové soutěže. Uvolněné místo zaplnila organizace založená v Nice pod názvem Association Internationale pour le Développement de l‘Apnée (AIDA, Mezinárodní asociace pro rozvoj apnoi).

Přestože toto odvětví nesponzoruje mnoho světových společností, soutěže mívají nezřídka omezený rozpočet, a často si je dokonce sportovci pořádají sami, v kalendáři AIDA najdeme každý rok neuvěřitelných 140 akcí. Hloubkové potápění zahrnuje tři disciplíny. Při Konstantní zátěži (Constant Weight, CW) plave soutěžící pomocí monoploutve, která vypadá jako ocas delfína, odtud také takzvaný delfíní kop. Zátěž znamená v podstatě cokoli, co použije potápěč k sestupu, ať už si to připevní k pasu či krku. Ale na rozdíl od No Limits, pokud použije závaží (a to dělají téměř všichni), musí s ním také vystoupat zpět k hladině. V disciplíně Volný ponor (Free Immersion, FIM) ručkují soutěžící po laně, nejsou povolené ploutve a platí stejné pravidlo ohledně zátěže. Nejnáročnější disciplínou je pak Konstantní zátěž bez ploutví (Constant No Fins, CNF). Sestupuje se bez ploutví, bez pomoci lana, záběrem rukou mírně odlišným od prsou a samozřejmě opět bez možnosti odhodit zátěž.

Takové ponory jen s využitím vlastních sil nabraly v posledních letech na obrovské popularitě, protože jsou tak čisté. Žádné neohrabané saně, vzduchové nádrže ani transportní balóny. Jen potápěč spoléhající se na minimální výbavu, natrénovaný postup, na přírodní zákony a na vrozenou schopnost odolávat tlaku. Dostat se co nejhloub a v pořádku a bez pomoci vyplout znovu k hladině. Jeden elegantní ponor za druhým se dnešní závodní freediveři přibližují k lávce, klenoucí se nad evoluční propastí mezi lidmi a mořskými savci, daleko víc, než se to podařilo v minulosti pionýrům disciplíny No Limits.

Všichni sportovci si pochopitelně uvědomují, že k hvězdným výkonům na otevřeném moři jim nejlépe pomůže trénink v bazénu. Bazénové disciplíny zahrnují Dynamickou apnoi (DYN) a Dynamickou apnoi bez ploutví (DNF). V Dynamické apnoi se plavec snaží uplavat na jeden nádech co nejdelší vzdálenost delfíním kopem s monoploutví, ve druhé disciplíně jde také o maximální uplavanou vzdálenost, ale, jak název napovídá, bez ploutví a s využitím prsařského záběru paží.

Nejjednodušší a zároveň dost možná nejnáročnější disciplínou je pak Statická apnoe (STA). Soutěžící udělají jediné – ponoří tvář do vody a zadrží dech na co nejdelší dobu. Ale své vířící myšlenky nemůžou zaměřit na vlastní pohyb ani proudění vody, společnost jim dělá jen ubíhající čas a bolestivě intenzivní a na nekonečnou dobu zadržený dech, zatímco v tělech se jim hromadí oxid uhličitý a hrudník se jim otřásá a stahuje v kontrakcích. V překladu: bolí to. Rozhodčí organizace AIDA Grant Graves to popisuje takto: „Představte si, že si přivřete varlata do zásuvky a pak ji pořádně přibouchnete, to celé pak opakujete pořád dokola.“ Králem Statické apnoe je Srb Branko Petrovič, držitel mužského světového rekordu v hodnotě 11:54, ženám vládne Ruska Natalia Molchanovová časem 9:02.

Trénink v bazénu je pro hloubkové freedivery důležitý. Vědí, že aby se dokázali potopit do sta metrů, musí umět u hladiny zadržet dech na téměř šest minut. Při tréninku dynamických disciplín si navíc sportovci jako Will Trubridge nebo Mike Board zlepšují odolnost vůči působení mléčné kyseliny a oxidu uhličitého. Při hloubkových ponorech se musejí popasovat s obojím a návdavkem k tomu ještě s negativním vztlakem při cestě vzhůru.

Negativní vztlak je něco jako podvodní gravitace. Když se freediver potopí, musí pořádně zabrat, aby se dostal na neutrální vztlak v deseti metrech. Doplavat do dvojnásobné hloubky už vyžaduje jen polovinu úsilí. Ve dvaceti metrech nastupuje negativní vztlak a potápěč začne klesat jako kámen. Cestou nahoru musí tento negativní vztlak překonat, je to jako plavat v husté kaši. Až v desetimetrové hloubce mu pomůže pozitivní vztlak a vynese ho k hladině. Z toho plyne, že při hloubkových ponorech začíná ta nejtěžší práce až ve chvíli, kdy má potápěč za sebou dlouhou dobu pod hladinou.

Bez ohledu na disciplínu musí soutěžící po vynoření otočit hlavu k rozhodčím, sundat veškeré vybavení z obličeje (masku, brýle, nosní skřipec), ukázat celosvětově známý znak pro OK a říct tři slova „I am okay“, to vše přesně v tomto pořadí. Pokud se jim to podaří do patnácti sekund po vynoření, splní tím takzvaný hladinový protokol, získají bílou kartu a patřičné body. Pokud ne, dostanou červenou kartu a o body přijdou. Rozhodčí mohou také udělit penalizace za zkrácení ponoru, ponoření obličeje před puštěním lana nebo proříznutí hladiny ploutví či tělem při dynamických disciplínách. V takovém případě se uděluje žlutá karta, sráží se body a pokus nemůže být zapsán jako světový či národní rekord.

Vzhledem k tomu, že se lidé potápějí již po tisíciletí, mohli bychom si myslet, že už se dostali na fyziologickou hranici ve všech šesti disciplínách. Není tomu tak. Dnes závodící freediveři plavou hloub a dál a zadržují dech na déle než kdokoli před nimi v celé historii lidstva. Dalo by se říci, že v tomto ohledu nejsou jen vodními živly, ale úplnými Aquamany.

Nejlepší freediveři plní ve svém sportu hned několik rolí. Závodí třeba v jedné z disciplín, soudcují tu další a ve třetí pomáhají jako záchranní potápěči. Hned několik z nich trénuje a téměř všichni učí. Ke skokovému rozvoji freedivingu přispěly celosvětově dvě školy: Apnea Academy Umberta Pelizzariho a Performance Freediving International (PFI), založená Kirkem Krackem a bývalým držitelem světového rekordu Martinem Štěpánkem.

Kirk Krack se narodil ve Winnipegu a když objevil freediving, pracoval jako potápěčský instruktor na Kajmanských ostrovech, kde vlastnil i obchod s potápěčským vybavením. Tehdy ho kontaktovali Pipín Ferreras a Audrey Mestreová, aby jim pomohl zorganizovat pokus o světový rekord (ne ten osudový). Kirk se jako jeden z prvních zaměřoval na vyladění výkonnosti, sestavil sady dechových technik a bazénových i hloubkových cvičení pro Bretta LeMastera, Američana z Nového Mexika. Brett v roce 1999 překonal rekord v Konstantní zátěži. Sportu tehdy vládli Pelizzari s Ferrerasem a o LeMasterovi nikdo neslyšel. Kirk mu pomohl ponořit se do hloubky 81 metru a šokovat tak celý freedivingový svět. Poté začal trénovat svou ženu Mandy, současnici Mestreové. Nakonec vytvořila sedm světových rekordů.

Kirk dnes trénuje sportovce stáje Red Bull, vojáky speciálních jednotek amerického námořnictva či filmové hvězdy velikosti Toma Cruise. Tomu mimochodem pomohl v roce 2015 kvůli scénám ve filmu Mission Impossible – Národ grázlů zadržet dech na šest a půl minuty. PFI založil ve snaze zastavit lavinu úmrtí potápěčů při lovu harpunou. Odhaduje se, že nehody při harpunování zabijí ročně asi stovku lidí. Většina zemře kvůli ztrátám vědomí u hladiny nebo v malých hloubkách. To je přirozená fyziologická reakce organismu na nedostatečné okysličení a závodní freediveři se s takzvanými blackouty potkávají zcela běžně.

Mozek funguje na kyslík. Celková zásoba kyslíku v těle se při sestupu freedivera postupně spotřebovává, ale mozek se mylně domnívá, že je ho stále spousta díky tlakem smrštěným plícím (vzpomeňte si na příklad s balónem). Zbývající molekuly kyslíku totiž v tu chvíli zabírají percentuálně větší objem kapacity plic, ale tahle iluze se vytratí při výstupu k hladině. Tlak klesá, plíce se roztahují na původní objem a mozek si uvědomí skutečné procento obsahu kyslíku v těle. Tento jev je nejsilnější v průběhu posledních deseti metrů výstupu, kdy tlak spadne na polovinu. Freediver zrychluje směrem k hladině, tělo si uvědomuje, že jsou zásoby pryč, a pokud jsou hodnoty kyslíku opravdu nízké, mozek se vypne, aby zabránil poškození. V tu chvíli člověk ztratí vědomí.

„Devadesát procent blackoutů se přihodí na hladině,“ popisuje Kirk, „devět procent do desetimetrové hloubky a 0,9 procent hlouběji.“ Freediveři tomu říkají „devítkové pravidlo“. Ale harpunáře nezabíjí ztráta vědomí jako taková. Přestože freediveři omdlívají stejně často, nebo dokonce častěji, Nick se stal první obětí po více než pětatřiceti tisících ponorech. Harpunáři umírají, protože ztrácí vědomí, když jsou sami. Nemají záchranné potápěče, nemají parťáky, kteří by je přivedli k vědomí, takže se potopí pod hladinu a zemřou. Bezpečnostní pravidla se stala nedílnou součástí kurzů PFI i dalších škol, jako třeba Freedive Gili Mika Boarda nebo Immersion Freediving Teda Hartyho, kde se učil Nick. Jenže s přebytkem nových škol přibývá i žáků a některým nejde o nic jiného, než se dostat co nejhlouběji v co nejkratším čase.

Nejzlomovější proměnu sportu odstartovalo publikování dokumentu o vyrovnávání tlaku od Erica Fattaha, bývalého držitele světového rekordu a Willem Trubridgem považovaného za jednoho z nejvýznamnějších inovátorů v nádechovém potápění. Jako první se pokusil o rekord s monoploutví a vynalezl kapalinové brýle uzpůsobené tak, aby vydržely enormní tlak v těch největších hloubkách. Ale nejvýrazněji se zapsal do dějin freedivingu v roce 2001, jen těsně předtím, než překonal světový rekord, když na internetu zveřejnil dokument s názvem „Frenzelův–Fattahův kurz ekvalizace“. Vysvětloval v něm, jednoduše a každému srozumitelnou formou, techniku pro vyrovnávání tlaku, známou i v češtině pod anglickým výrazem „mouthfill“.

„Všichni se mi smáli, nikdo netušil, co jsem zač,“ vypráví, „a já si dodnes říkám, jestli to uveřejnění bylo správným krokem. Stala se z toho bible pro každého, kdo potřebuje vyrovnat tlak. Mně to ale nikdy nevydělalo ani pětník a instruktoři to dneska ani neučí správně.“

Už před vydáním Fattahovy příručky přesouvali potápěči vzduch z plic do dutiny ústní, kde si ho ponechávali po zbytek ponoru a měkkým patrem vyrovnávali tlak v dutinách. Nikdy tak ale nečinili výše než v hloubce padesáti metrů. Obávali se, že pokud si přesunou vzduch z plic příliš brzy, spolknou ho ještě před dosažením cílové hloubky. Eric věděl, že ve dvaceti metrech bude mít v plicích daleko víc vzduchu než v padesáti, a domníval se, že pokud vzduch přesune už ve dvaceti metrech, zbyde mu ho víc na vyrovnávání tlaku. Důležité bylo udržet vzduch v ústní dutině a nespolknout ho. Sestavil tedy soubor cvičení, díky nimž se naučil efektivně uzavírat krk a ponechat si tak zásobu vzduchu z dvaceti metrů po celou cestu.

Jako by tím rozluštil šifru. Do té doby bylo vyrovnávání tlaku jedinou překážkou pro freedivery s velkou kapacitou plic. Celá léta bloudili ve slepých uličkách, vymýšleli vlastní techniky, pomalu si zvykali na tlak a hlemýždím tempem se dostávali do větších hloubek. Ericův dokument sliboval změnit úplně všechno, proto k němu připojil důležité prohlášení:

Pokud vám v ponoru do větších hloubek brání potíže s vyrovnáváním tlaku, mohou techniky v tomto dokumentu, naučíte-li se je používat správně, dramaticky zvýšit váš potenciál, a to v krátkém časovém úseku. Buďte prosím při zvyšování cílových hloubek opatrní, neboť se stále můžete setkat s dalšími riziky spojenými s hloubkovým potápěním!

Ericův dokument zprvu výrazně pomohl pouze elitním freediverům, protože zkušení instruktoři věděli, že se o techniku nemohou podělit se studenty, dokud si nezvyknou na tlak. Dokonce i Will Trubridge a jeho hlavní rival, světový rekordman Alexej Molchanov z Ruska, postupovali rozvážně. Alexejovi trvalo dva roky, než se dostal do osmdesáti metrů, a tři, než pokořil stovku. Will se ponořil do čtyřiceti metrů v roce 2004 a do devětaosmdesáti v roce 2008. Ale brzy se to ošklivě zvrtlo.

Záchranný potápěč z podniku Vertical Blue a dlouholetý instruktor v Apnea Academy Marco Consentino si přesně vybavuje přelomový rok v historii freedivingu. „Existuje tlustá čára mezi tím, co znamenal závodní freediving před rokem 2011 a co znamená dnes. Do té doby soutěžili jen závodníci adaptovaní na hloubku a se spoustou zkušeností a hodinami strávenými v hloubce. Všichni to tudíž měli naprosto pod kontrolou. Ale v poslední době vídávám úplné nováčky, kteří se dostanou do neuvěřitelných hloubek, aniž by tušili cokoli o své fyziologii nebo o tom, jak jejich tělo reaguje.“

Problém je, že školy freedivingu začaly otevírat úplně všude, kde lze narazit na hlubokou vodu – na Havaji, v Egyptě, v Indonésii, v Řecku, v Rusku, Slovinsku, na Tenerife, v Kalifornii, na Floridě, v Izraeli a pochopitelně i na Bahamách – všude vyrůstali instruktoři šířící legendu o tom, že dostat se opravdu hluboko nevyžaduje roky tréninku. Lidi se pro to narodili, říkali, proto mají v sobě zakotvený diving reflex. Je potřeba jen umět na rozumně dlouhou dobu zadržet dech, poslouchat instrukce, zvládnout techniku Erica Fattaha a z průměrných smrtelníků se mohou proměnit v Aquamany.

Stejně jako Marco i Will Trubridge vidí spojitost mezi rozšířením Ericovy techniky mezi širokou veřejnost a prudkým nárůstem barotraumat plic z podtlaku při závodním freedivingu. „Tato technika umožňuje i potápěčům bez nadprůměrně flexibilní bránice dosahovat hloubek 70, 80, 90, dokonce i 100 metrů. Ale právě proto, že nemají tak flexibilní bránici, se stává jejich systém daleko křehčím a co je křehké, to se snadno poškodí, někdy i kvůli naprosté maličkosti. Například lehce zpanikaříte u plejtu a přitáhnete se za lano o kousek silněji, než byste měli. Nebo přijde trochu prudší kontrakce. Jakákoli malá odchylka od procesu ‚krásný volný pád do hloubky – pomalá otočka – cesta nahoru‘ může způsobit problémy a zranění.“

„Ten sport mám hrozně rád a miluji vydávat se hloub a hloub, ale chce to postupovat metr po metru, rok za rokem,“ vypráví Marco. „Chce to čas, chce to zkušenosti, chce to hodiny a hodiny tréninku. Mladší generace to chtějí všechno a chtějí to hned. Něco se musí změnit. Už tolikrát jsem viděl, jak soutěžící plivou krev. Tolik jsem jich viděl potápět se bez potřebných zkušeností. Nemůžete cílit na větší hloubku jen proto, že chcete. Moře vás poslouchá a pokud budete dělat věci bez pořádné přípravy, nikdy vám to neodpustí.“

Po desetiletí bylo vyrovnávání tlaku téměř vždycky tím hlavním omezujícím faktorem oddělujícím nejlepší freedivery od těch ostatních. Jeho ovládnutí vyžadovalo trpělivost a odhodlání. Po roce 2011 se tím faktorem stalo něco jiného: barotrauma plic.

Nick Mevoli nastoupil formálně do svého prvního freedivingového kurzu v roce 2011.

4

Veganští pankáči

První den na Lincolnově střední měl na sobě Nick Mevoli věci, které se brzy staly jeho uniformou: obnošenou flanelovou košili, džíny a okovaný černý pásek s pořádnou kovbojskou přezkou. Do školy přijel na BMX kole a zaparkoval u hlavního vchodu, za dlážděným nádvořím před posluchárnou, kde pod platany postávaly skupinky studentů.

Tallahassee leží v západním výběžku státu Florida a má více společného s jižanskými státy než s oblastmi jižní Floridy. Narazíte tu na široké, duby stíněné ulice, vlnící se zelené kopce, předválečné domy s širokými terasami a, stejně jako v každém jiném jižanském městě, na dědictví segregace. Černé a bílé děti si většinou drží odstup.

Justin Pogge si všiml Nicka, stojícího ve šlapkách, kličkujícího mezi studenty. Justin byl hubený kluk s bledou, inteligentní tváří, zářivě modrýma očima a kšticí tmavě hnědých vlasů. Ve srovnání s ním i s jeho přáteli vypadal ten nový kluk jako dospělák. Byl vysoký a silný, měl husté kotlety, olivovou pleť a hustou hnědou hřívu. Možná to byl uprchlý vězeň skrývající se jako student, nebo ještě něco horšího. Feťák. Justina bavilo představovat si, co asi tak mohl Nick v předešlém životě dělat. Ten zatím zamkl kolo a zmizel v komplexu nízkých cihlových budov tvořících školní kampus.

Když mu Belinda a Fred oznámili, že se stěhují, vzpíral se a kopal. Nelíbilo se mu, že by měl opustit kamarády a přítelkyni, přestoupit na jinou střední školu uprostřed studia, ale rozhodnutí už padlo. V tu dobu už měli spolu další dvě dcery, Fred nechal učení a stal se z něj advokát. Poté, co mu jeden z jeho na pervitinu závislých klientů ukradl auto, se rozhodli vypadnout z Tampy, kde prudce narůstala úroveň kriminality. Fred zakotvil na floridském finančním úřadu v Tallahassee a nastěhoval rodinu do stísněného třípokojového apartmánu. Na Nicka a jeho dvě malé sestřičky zbyl jeden miniaturní pokojíček.

Ještě toho dne si k Nickovi při hodině angličtiny přisedl Justin. Vyrůstal kousek za městem v uzavřeném společenství s názvem Miccosukee Land Cooperative. Byla to svým způsobem komuna, založená na začátku sedmdesátých let v souladu s principy návratu k přírodě, svobodné lásce a udržitelnosti. Každá rodina vlastnila svůj různě velký kus půdy, ale ostatní pozemky patřily všem společně. Nezpevněné silnice se jmenovaly po písničkách Beatles. Rostly tu bio zahrady i starodávné duby a nádherných sedmatřicet hektarů lesů a mokřin, propletených stezkami, zůstávalo vyhrazených jako přírodní rezervace. Také se tu hodně pařilo a noví lidé si tu v jednom kuse podávali dveře.

Možná proto byl Justin zvyklý a zvědavý na cokoli a kohokoli nového. Nabídl Nickovi, že ho po škole provede po městě. Nickovi připadal neškodný, takže souhlasil. Jakmile zazvonilo, vyrazili do ulic lemovaných mechem porostlými duby, zkracovali si cestu přes parkoviště obchodů i skrz benzínové pumpy, přeskakovali obrubníky a projížděli na červenou. Bavili se o muzice. Nick si čím dál víc užíval straight edge punkové kapely jako Minor Threat, Justin poslouchal přesně ty samé. Písnička Out of Step od Minor Threat definovala celý životní styl straight edge:

Nepiju

Nekouřím

Nešukám

Dětem jako Justinovi s Nickem připadala tahle písnička jako hotová hymna odporu proti konzumu moderní společnosti. Na rozdíl od téměř všech rockových, popových a hip-hopových skupin v historii hudebního průmyslu se straight edge kapely angažovaly ve světovém dění, přitom zastávaly protihédonistický přístup. Nejoddanější zastánci si nechávali na hřbet ruky vytetovat velké písmeno X (tímto znakem byli označováni nezletilí návštěvníci koncertů). Znamenalo to, že nemůžou dostat nalito, ale vyznavači straight edge si značku osvojili proto, že pít vůbec nechtěli. Justin si takové tetování pořídil a nezůstal jen u něho – postupem času si vyzdobil levou ruku mozaikou kreseb od předloktí až ke krku. Nick si toho nemohl nevšimnout. Čerství kamarádi spolu diskutovali o filozofii straight edge i o nejoblíbenějších kapelách, projížděli přitom hlavní město Floridy, až dojeli k Civic Center, aréně, kde hraje své domácí zápasy basketbalový tým Florida State.

Blok odtamtud si Nick všiml domu na mírné vyvýšenině, odděleného od chodníku téměř pětimetrovým svahem. Bez varování vyšlapal po příjezdové cestě a dolů ze svahu vyšvihl trik bunny hop, hladce přistál a elegantně dojel až na parkoviště u Civic Center. Justin zíral, ale Nick se teprve zahříval.

Jezdil a závodil totiž na BMX už od začátku druhého stupně. V St. Petersburgu vyhrával závody a šplhal nahoru floridskými tabulkami, ale na cenách mu nikdy příliš nezáleželo. Druhý den po závodě vždycky zajel na poštu a zářivou trofej poslal babičce Josie do New Jersey. Sám o ni nestál a říkal si, že ji potěší. Záleželo mu jenom na vítězství samotném a na vzrušení ze závodu.

BMX prožívalo černé období. Na popularitě získávaly X-Games a dokonce i ti nejlepší jezdci opouštěli závody, aby se mohli věnovat pouličnímu freestylu. Sjížděli po zábradlích, seskakovali po schodištích, pilovali triky na U-rampách a stavěli si vlastní překážkové dráhy. Nick se svým kamarádem Ryanem Cullenem je následovali. Dneska skáčou závodníci otočky o 540 stupňů, ale tehdy byla třistašedesátka Svatým grálem a back flip uměl skákat jen božský Todd Lyons. Nick chtěl zvládnout obojí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Na jeden nádech.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.