Copyright © Miloslav Švandrlík – heir, 2017

Illustrations © Jiří Winter – heir, 2017

Cover © Lukáš Tuma, 2017

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, 2017

ISBN 978-80-7557-431-2 (ePub)

ISBN 978-80-7557-432-9 (mobi)

Obsah

Úvod z pera autora

Exploze na hřbitově

Úlovek

Propadlá fintilka

Na špatném místě

Geny

Pepíčku, Pepíčku!

Hajlující upír

Dědek proti alibi

Cukrářův podivný osud

Tichý písař

Otylé strašidlo

Ohnivý krocan

Inspirace

Horor s příjemným koncem

Hřbitovní problém

Tajemný zlatník

Proradná kojná a půlnoční mše

Solidarita

Jak přijít k penězům

Jako v pohádce

I ty, Divochu?

Příšerný kočár

Správná dvojka

Jiné řešení

Rybolov pod smuteční vrbou

Konec potštejnského jasnovidce

Sténající kameny

Korovec podezřelý

V zájmu správné věci

Klaustrofobie

Nemilosrdná pomsta

Věci

Před natáčením

Zkažený svět

Koktavé strašidlo

Dárek pro babičku

Pouštní had zeng

Král Lear

Rusalky

Jitrnice

Sběratel pavědy

Rakev

Starý dům

Šikana na hřbitově

Promyšlený plán

Markýz de Sádlo

Špatné počasí

U konce s dechem

Lidstvo v nebezpečí

Recidiva

Růžová droga

Ošklivý sen

Věrný Aron

Malý hrobeček

Provokace

Konflikt s andělem

Odešel na půdu

Tři v řadě

Když Zajíček trpí

Měl mlčet

Papírník

Pokárání

Výprask za milion

Žárlivec

Muž v tmavých brýlích

Koupel svatého Jana

Host do domu

Přesýpací strejda

Nesnadný úkol

Nespavost

Neobvyklá situace

Omyl zeleného oka

Obří veverky

Oběť

Pěkná chata

Mstitel

Podměrečník

Stříbrňáci

Poslední plavba

Lavina

U Kulíšků

Moře bylo klidné

Potápěč

Právo na soukromí

Problém

Překvapení

Radostný štěkot

Rusalka

Rušitel klidu

Setkání v parku

Smolař v sudu

Stopařka

Strašidlo v novostavbě

Tajemný dům v Brdech

Toman a lesní panna

Umrlec nad splavem

Větev sebevrahů

Výbava pro život

Záskok

Zpoždění

Úvod z pera autora

Nemám zálibu v strašení bližních, přesto jsem začal psát horory. Asi jsme to měli v rodině a záhrobí na mě působilo od útlého mládí, aniž bych si to uvědomoval. Už jsem se kdysi zmínil o setkání s tatínkem na Bohemce několik týdnů po jeho smrti. I na něj zapůsobil jeho otec z onoho světa. Tatínkovi se totiž zastavily švýcarské kapesní hodinky značky Omega přesně v okamžiku, kdy dědeček vydechl naposledy. To ho šokovalo, protože se naprostou dokonalostí a spolehlivostí hodinek každému chlubil a teď se cítil zaskočen. Proto se začal zajímat o mimosmyslové vnímání a louskal spiritistické časopisy. Věřil, že se hodinky nezastavily samy od sebe.

Jestliže jsem citoval zesnulé předky, nemohu vynechat ani fakt, že se střetávám se strážným andělem. Naposledy jsem ho zahlédl, když mě doktor Marat svezl na oběd a zcela suverénně vjel z vedlejší silnice na hlavní. Převálcoval nás autobus a z auta toho příliš nezbylo. Přesto jsme zůstali celí, pouze doktor přišel o brejle. Anděl strážný na mne jen tak zamrkal a při pohledu na řidiče významně vzdychl. Pak se rozplynul, jak bylo jeho povinností. Tak decentně se chová vždycky!

Co se mé maličkosti týká, hrůzy hrůzoucí mě nelákají. Rád se dívám na mihotavé reje světlušek nad močálem, ale nořit se do černé smrduté kaše pod nimi mě neláká. To je pro úplně jiné nátury. Mám rád věštce a jasnovidce. Naskytne-li se možnost, vždycky si nechám předpovědět budoucnost. V restauraci U medvídků mi věštila prvorepubliková celebrita Fred Marion. Otestoval jsem rovněž několik cikánek, jedna mi dokonce předpověděla věk, kterého se mám dožít. Z renomovaných jasnovidek mě při každé příležitosti uváděla do jiného světa Helena Růžičková. Vyzkoušela na mne všemožné způsoby. Prorokovala z lógru, vyložila karty a oslňovala mě numerologií. Vždycky jí však vyšlo, že jsem se narodil na šťastné planetě, ač jsem proti tomu protestoval. Marně.

Promýšlel jsem problémy reinkarnace. Lidé si představují, že se na tento svět vrátí po smrti v nové podobě, někteří by se spokojili i se zvířecí formou. Prozatím, dokud nezesnou, se za asistence expertů dívají do minulosti a v jejích hlubinách objevují pozoruhodná tajemna. Vzpomínají si, čím bývali a co na světě dělali. Stejně tomu bylo kdysi na spiritistických seancích, kdy se jim z paměti vynořovali většinou velmožové, králové, faraoni, nebo jiné významné osobnosti. Úchvatná sbírka celebrit a historických papalášů. O jedné známé jsem slyšel: „Je to sice kráva, ale v minulém životě bývala Kleopatrou.“ Je evidentní, že nikdo nebýval otrokem, který dostával lískovkou na prdel, nebo zaživa zazděnou jeptiškou.

Děsím se trochu toho, že až znovu přijdu na svět, budou tady řádit roboti, mimozemšťané a šílení profesoři. Strašná představa! Ještě je tady ale určitá naděje. Třeba se díky vrozené liknavosti v tom meziživotě trochu zdržím. Narodím se a veškerá technika už bude v čudu. Dostanu se na svět uprostřed války s lidskými parametry. Nepřátelé do sebe budou vrážet oštěpy s pazourkovými hroty, vzduchem zasviští šípy a lidi se začnou ubíjet kameny. Nebude to líbezné? Při té představě se už možné reinkarnace tolik nebojím.

Text mé první knihy hororových povídek „Draculův švagr“ byl napaden z mnoha stran. I když čtyřicetitisícový náklad zmizel, jako by ho spolkla některá ze záhrobních příšer a druhé vydání nebylo povoleno, neboť právě odstartovala normalizace, mnozí začali proti strašidlům brojit, pokládajíce je za rafinovanou ideologickou diverzi. Především se ozvali skalní materialisté, kteří nesouhlasili s existencí upírů, vlkodlaků a duchů. Ředitel ostravského dolu z obavy, aby jeho podřízení nezačali věřit v permoníky, mi poslal brožuru o dialektickém a historickém materialismu. „Draculova švagra“ nazval zákeřným útokem na marxistické učení.

Početný houfec milovníků pořádku byl zdrcen úlohou, kterou hrají v knize příslušníci veřejné bezpečnosti. Zmrskání policisty Krocánka v sadomasochistickém doupěti považovali za urážku bezpečnostních sil v čele s jejich zakladatelem Dzeržinským. Příběhy zkrátka neobnášely socialistickou realitu a podbízely se měšťáckým elementům.

Nabídky knižních reedicí, i zájem čtenářů o nové příběhy mě uvedly do jistých rozpaků. Kladl jsem si otázky: „Jak obstojí tyto povídky vedle drsných amerických hororů? Nebudou už pouze směšné?“ Doba, kdy při jejich čtení, jak napsal kritik Rudého práva, „Stydla krev v jelitech“, přece jen dávno minula. Je mnohem drsnější a naivní útlocitní upíři nebo jiní démoni už třeba nevyděsí ani bojácné stařenky za pečlivě uzamčenými dveřmi příbytků. Leč je rozumné se přesvědčit. Knihy se prý stále čtou, a tak si to můžeme vyzkoušet.

Exploze na hřbitově

Byla to hotová senzace. V Hořatci na hřbitově explodoval hrob. Prostě vyletěl do výšky a úlomky z rakve nacházeli lidé až u samé zdi. Hrobník Hostička se z toho zhroutil, seděl na lavičce před márnicí a cvakal čelistmi. Bylo zřejmé, že uvažuje o změně povolání. Vyděšeni se zdáli být všichni kolem. Jen starosta Dajbych obcházel občany a prosil je, aby neobvolávali sdělovací prostředky. Nechtěl ten případ zveřejňovat a vyloženě se obával, že do Hořatce přijedou televizní štáby v čele s Josefem Klímou nebo Radkem Johnem. Zkrátka chtěl všechno ututlat. Lidé jen bezradně kroutili hlavami a nikdo nedovedl tu podivnou událost vysvětlit. Jediný, kdo něco věděl, byl zubař Harazim. Dlouho mlčel, ale pak se vypravil za kolegou Hláskem.

„Na té explozi mám zásadní podíl,“ přiznal se, „protože dva dny před tím přišel do mé ordinace Blacký. Ten, co umřel předloni na komplikovanou zlomeninu.“

„Co to povídáš?“ divil se Hlásek. „Jak tě mohl navštívit, když je druhý rok nebožtík? Asi sis ho s někým spletl!“

„Byl to Blacký,“ trval na svém Harazim, „a za nikoho jiného se nevydával. Dost jsem se ho bál, protože se z něho stal upír.“

„Neříkej, že věříš na upíry!“ culil se Hlásek. „To bys na tom byl hodně špatně!“

„Když něco vidím na vlastní oči,“ řekl Harazim, „tak v to taky věřím. Kdyby sem přišel bezhlavý rytíř, určitě bych o jeho existenci nepochyboval. Blacký stál na místě, na kterém teď stojíš ty. A měl problém.“

„Jaký může mít upír problém?“ divil se kolega. „A proč s tím přišel zrovna za tebou?“

„Protože jsem zubař,“ vysvětlil Harazim, „a jeho strašně bolel pravý špičák. Nejenže mu vadil v obživě, ale kvůli bolesti nemohl v hrobě ani usnout. Byl z toho úplně vyřízený a naléhal na mě, abych mu pomohl. S extrakcí zubu ovšem nesouhlasil.“

„Pochopitelně,“ souhlasil Hlásek. „Bez špičáku se špatně prokusují hrdla.“

„Takže jsem mu ten veliký dlouhý zub vyvrtal,“ řekl Harazim, „a pořádně ho nacpal arzenem. Nepoučil jsem ho ale, že arzen sice utlumí bolest, avšak musí být včas odstraněn. Jinak jistě víš, co může následovat!“

„To jo,“ přikývl Hlásek. „To je pak bolest k nevydržení.“

„Tak se to přesně stalo,“ potvrdil jeho domněnku Harazim, „jenže upíra to zřejmě chytlo v rakvi uprostřed slunečného dne. Nemohl vylézt z hrobu a nechat se odborně ošetřit. Zmítal se pod zemí, kopal do rakve a řval jako pominutý. No, a potom ten hrob vyletěl do povětří.“

„A je po upírovi!“ radoval se Hlásek. „Přece ho nebudeme litovat, potvoru záhrobní!“

„To ne,“ pravil poněkud smutně Harazim, „ale stala se nemilá věc. Ta bestie mě totiž kousla. Blacký se neovládl a místo poděkování si trochu lokl mé krve. Dost možná, že mě nakazil. Kdybych zemřel, stal bych se pravděpodobně rovněž upírem. A kdyby mě rozbolel chrup, šel bych k zubaři. Tedy k tobě!“

„Klidně přijď,“ snažil se ho uklidnit Hlásek, „já už si s tebou nějak poradím. Arsen nepoužiju, protože další explozi na hřbitově už bychom patrně neututlali. Využiji těch nejprogresivnějších metod, ale nesmíš mě potom pokousat!“

Harazim mu to slíbil, a dokonce mu na to dal čestné slovo.

Úlovek

O Lucii Semešové nelze říci nic mimořádně kladného. Byla to pohledná potvora, která si v životě věděla rady. I když často dost riskovala. Jenomže vždycky vycítila možné nebezpečí a včas změnila místo pobytu. Nyní se stěhovala z Brna do Prahy. Příliš se jí nechtělo, ale horká půda až výhružně pálila. Lucie stále častěji potkávala muže, které omámila a okradla. Díky tomu, že měnila paruky a stále vylepšovala svůj vzhled, to prozatím vycházelo, avšak nebezpečí stále rostlo. Bylo třeba zmizet a Lucii se to podařilo, byť v poslední chvíli.

I když se Prahy dost obávala, zvykla si poměrně záhy. Ocitla se na rozlehlejším a také atraktivnějším lovišti, kde mohla uplatnit svůj talent. Zásoby Rohypnolu si přivezla ještě z Brna. Mohla to bez obav spustit a také tak učinila. Nicnedělání neměla ráda.

Vypravila se do útulné vinárny Upolín. Velice příjemný podnik, do něhož nechodí žádná pokleslá a odpudivá individua. Hosté jsou mírní, upravení a na úrovni. Naslouchají tlumené hudbě a melancholicky popíjejí víno. Seznámení ovšem není vyloučeno. Lucie okamžitě tušila, že zde může uspět. Měla proto veškeré předpoklady. Byla hezká, ale nikoliv ordinérní. Působila důvěryhodně. Tajemně se usmívala a zasněný, téměř intelektuálský pohled mnohé sliboval. Tato pozoruhodná žena rozhodně nemohla být nějakou jednoduchou šlapkou, nebo poběhlicí.

Lucie si dávala pečlivý pozor, aby nezaujala někoho, kdo by nemohl naplnit její představy. Zejména se obávala pánů, kteří utekli od rodin a teď vábí příležitostné milenky do pronajatého bytu 1 + 1 bez příslušenství. Takových naštěstí nechodí do Upolínu mnoho. Pro ně je škoda i půl krabičky Rohypnolu.

Ale ten večer měla Lucie štěstí. Pán, který zatoužil po seznámení s obdivuhodnou ženou, působil velice blahobytně. Byl perfektně oblečený, s hodinkami za několik tisíc dolarů a sebevědomým, i když laskavým úsměvem. Pohyboval se sebejistě a jistě ne pouze ve vinárně. Šlo na první pohled o člověka, který si s problémy ví rady a jen tak zničehonic neklopýtne. Lucie okamžitě pochopila, že se jí nabízí jedinečná příležitost.

Chtěl se seznámit a ona tomu byla nakloněna. Jeho téměř nenápadné dvoření přijala vstřícně a bez upejpání. Také mu samozřejmě bezhlavě neskočila do náruče.

Představil se jako JUDr. Tobiáš, podnikatel. A pak už měli oči jen jeden pro druhého. Báječně si rozuměli. Doktor objednal láhev nejlepšího vína a při něm udivoval Lucii svými rozsáhlými znalostmi. Vyznal se téměř ve všem a v duševní exhibici mu nebylo bráněno. Navíc se jen tak mimochodem zmínil o tom, že vlastní vilu na okraji Prahy, kde bohužel bydlí úplně sám. V tu chvíli už Lucie věděla, kam se za chvíli pojede.

Tak to také vyšlo. Dáma se nepřepočítala a těšila se na dobrý úlovek. Věřila, že jí to vyjde jako už tolikrát předtím. Na doktora Tobiáše zírala jako na hlavní výhru v loterii. Rozhodně nic nesvědčilo o opaku.

Dům, do kterého přijeli, nebyl žádný krcálek. Pan doktor nešetřil. Jeho obydlí by se dalo nazvat reprezentativním. Byla to vila se zahradou, o níž se leckomu může jenom zdát. Lucii okamžitě zasvítily chtivě oči. Tušila, že nepojede domů s prázdnou a svého hostitele náležitě obere. Tím spíše, že působil téměř bezbranně. Byl rozšafný, otcovsky vlídný a stále se usmíval. Nevyzařoval z něj ani stín podezření.

Ani uvnitř vily nečekalo na Lucii zklamání. Naopak. Už na první pohled objevila tolik rozkošných předmětů, že bude složité je všechny pobrat. A jistě tady bude i dost peněz. Ani peněženka v doktorově náprsní tašce nezeje prázdnotou. Je jen třeba postupovat obezřetně a cílevědomě. Tentokrát to bude stát za to!

Opravdu to tak vypadalo. Jako kdyby se opakoval mnohokrát použitý scénář. Lucie ani nemusela vyvíjet iniciativu a požádat o pokračování ve vinném rozjezdu. S potěšením sledovala, jak doktor přináší lahev a skleničky.

Teď už se mohla projevit jako zkušená profesionálka. Její eskamotérské a uspávačské kvality byly nesporné. Dosavadní výsledky to potvrzovaly.

Navíc Tobiáš nebyl vůbec opatrný. Jeho důvěřivost a snad i zamilovanost Lucii nahrávaly. Bez sebemenšího podezření se věnoval vylepšování intimního osvětlení a vyhledávání příjemné hudby. To, že do jeho skleničky s vínem putoval Rohypnol, vůbec nezaznamenal. Zato pohladil Lucii po vlasech a zašeptal, jak se těší na kouzelné vyvrcholení dnešního večera.

Lucii ho téměř bylo líto. Okrást takového džentlmena se jí začalo jevit jako dost podlé. Snad by se měla raději opravdu stát jeho milenkou! Jenže to by znamenalo vybočit ze stereotypu, který se v minulosti tolikrát osvědčil i vyplatil. Tak tomu musí být i nyní!

Lucie s podmanivým úsměvem zvedla sklenku. Oba potencionální milenci si připili. Pak ale došlo k pozoruhodnému zvratu.

Lucie nechápala, proč se jí náhle točí hlava. Zavrávorala a klesla na židli. Zdálo se jí, že se propadá kamsi do neznáma. Krátce na to úplně ztratila vědomí.

Doktor Tobiáš to sledoval s uspokojením. Ani on nepatřil mezi břídily, kteří se dají snadno převézt. Měl plán, na který se pečlivě připravil a teď ho mínil uskutečnit.

Tobiáš byl doktorem práv, ale tuhle profesi z celé duše nenáviděl. Původně toužil vystudovat medicínu a stát se slavným chirurgem. Provést mnoho zázračných operací včetně transplantace srdce. Škoda, že osud rozhodl jinak.

To ale bylo možno, byť jen částečně, napravit. Tobiáš se spokojeně usmál a pak začal bez nervozity i beze spěchu Lucii odstrojovat. Byl si jist, že se neprobudí. Když byla úplně nahá, odnesl ji do vedlejší místnosti, kde měl připravený operační stůl. Nechyběly ani potřebné chirurgické nástroje. Tobiáš položil pacientku na stůl a připoutal ji. Pak si oblékl bílý plášť, pečlivě si umyl ruce a navlékl gumové rukavice. Operace mohla začít. Doktor si dal na obličej roušku a hrábl do nástrojů, které hrozivě zachrastily. Chyběli asistenti, ale tento nedostatek bylo nutno překousnout.

Doktor Tobiáš přistoupil k operaci soustředěně a s dychtivostí umělce. Bez sebemenšího zaváhání vnořil skalpel do těla oběti. Lucie rázem procitla. Začala ječet a vřískat. Škubala sebou, leč marně. Operace musela pokračovat, i když se to pacientce ani trochu nelíbilo. Neměla ani nejmenší šanci.

Po několika minutách byl konec. Lucie ztichla a doktor se mazlil se srdcem, které vyňal z její hrudi. Brzy s tím ale přestal, neboť čas kvapil. Bylo zřejmé, že už zanedlouho začne svítat.

Doktor s povzdechem uvolnil Luciino tělo a nacpal je do připraveného igelitového pytle. Ten pak vynesl na zahradu, kde už měl vykopaný hrob. Byl to úhledný obdélníkový otvor a ne lecjaká ledabyle vyhrabaná jáma. Tobiáš nikdy nic neodbýval a na optimální řešení myslel již mnoho dní předtím. Teď mohl být spokojen. Pytel s Luciiným tělem lehce vklouzl do nehlubokého hrobu a doktor jej začal zasypávat. Nepospíchal, ale pracoval usilovně. Trochu ho trápily výčitky svědomí, protože by rád popřál Lucii důstojnější pohřeb. Jenomže se už začalo rozednívat a nemělo smysl to déle protahovat. Přesto se Tobiáš rozhodl, že svou další oběť tak neodbyde. Vymyslí něco, co by obřad náležitě vylepšilo.

Hrob byl zasypán a vypadal teď jako roztomilý záhonek. Také se jím měl brzy stát. Tobiáš se ještě nerozhodl, co tady zaseje, ale hodlal to provést velmi brzy. Nejraději ještě dnes odpoledne. Jen co se trochu prospí po namáhavém dni.

Prozatím uložil zahradnické náčiní do kolny a odcházel zpět do vily. Byl se svou prací plně spokojen a věřil, že se nedopustil žádné chyby. Po zmizelé uspavačce jistě nebude nikdo pátrat.

„Byla to docela příjemná žena,“ mumlal doktor, „ale operace se nedala odkládat. Udělal jsem vše, co bylo v mých silách. Ani příliš netrpěla, a pokud přece, netrvalo to dlouho. Teď už ji nic nebolí a leží v krásném prostředí. Nad jejím hrobem už brzy budou zpívat ptáci.“

Doktor Tobiáš cítil, že se mu začínají klížit oči a proto svou mysl odpoutal od nebožky. Bylo načase uvařit si silnou kávu.

Propadlá fintilka

Vrchní ze strakonického zámku se rozhodně mohl oženit líp. Měl dobré postavení a ve Strakonicích bylo vždycky hodných holek habaděj, o čemž je řada hodnověrných dokladů. Jenomže on si vybral pyšnou Adélu, která měla potřebu zvedat nos vzhůru a stále se nad někoho vyvyšovala. Strojila se tak výstředně, že nad tím všichni kroutili hlavou. Také si potrpěla na vybranost a nesnesla, aby jiná dáma měla na sobě podobnou věc jako ona. Hned z toho byla celá nesvá a odnesl to chudák manžel. Jiné fintivé paničky jí ovšem dělaly naschvály, a když si nechala zhotovit střevíčky ze safiánu, měly takové hned příští neděli. Paní Adéla mohla vyletět z kůže, ale pak přišla na lepší nápad. Zašla za pekařem a nechala si udělat střevíčky z bílého těsta. Přesně z takového, z jakého se pečou hostie. Byly bílé jako křídla andělů a paní Adéla si je samozřejmě vzala v neděli do kostela. Sedla si do první lavice a stále vystavovala své střevíčky, aby ostatní dámy šokovala a vzbuzovala v nich závist. Při pozdvihování, když lidé padali na kolena, zůstala sedět a nepoklekla. V té chvíli se ozvala rána, jako když do kostela uhodí hrom. Podlaha se rozevřela a pyšná Adéla se zřítila do hlubin.

Nikdo nevěděl, co dělat. V zemi zela díra, na jejíž dno nikdo nedohlédl. Pan vrchní volal Adélu jménem, ale neodpovídala. Nikdo nevěděl, jestli žije, nebo si srazila vaz. Nastalo dlouhé dohadování, až kdosi dostal celkem rozumný nápad. Ve Strakonicích tehdy ještě fungovala hladomorna, které se říkalo Rumpál. To proto, že do ní byli delikventi spouštěni rumpálem. Nyní kdosi navrhl, aby byl z hladomorny vytažen vězeň odsouzený k smrti a pod slibem milosti byl spuštěn do díry v podlaze kostela. Měl zjistit, je-li naděje na Adélinu záchranu.

Tak se také stalo. Spustili vězně uvázaného na dlouhém laně dolů a za chvíli ho vytáhli zpátky. Vězeň vypadal velice vyděšeně. Drkotal zuby a nějakou dobu nebyl schopen promluvit. Pak řekl, že paní žije, ale je připoutána k mramorovému sloupu a hlídají ji jakési obludy. Směla však napsat dopis svému manželovi. Je pouze pro něho a nikdy jiný jej nesmí číst.

Vězeň předal vrchnímu dopis a ten jej četl. Celý zbělel a oči mu vylézaly z důlků hrůzou. Potom rychle papír spálil.

O záchranu paní Adély už nikdo neusiloval. Díra v podlaze byla zavezena hlínou a kamením. Pak byla podlaha uvedena do původního stavu.

Ale paní Adéla o sobě dala ještě mnohokrát vědět. Strašila v kostele téměř každou půlnoc, a pokud můžeme věřit seriózním svědkům, straší tam stále. Nikdo neví, jak by se jí dalo pomoci. Ale proč taky? Spousta strašidel již zmizela, nebo byla nezodpovědnými lidmi vysvobozena. Ta zbývající by měla být chráněna stejně pečlivě jako vzácné druhy fauny, nebo flóry.

Na špatném místě

„Zastav, vystoupím si!“ zafuněl Materna, „a nepřemlouvejte mě, nějak se domů dostanu!“

Přesto ho přemlouvali. Věděli, že otec má svou hlavu, ale tohle řešení nepovažovali za rozumné. „Táto,“ naléhal mladý Materna, „tu hodinku cesty přece vydržíš!“

„Ani náhodou!“ odvětil otec rezolutně. „Musíte se mě zbavit, jinak vám znečistím auťák! Neměli jste mě nutit pít na zdraví – víte přece, že alkohol nesnáším ani v malém množství! Teď mi v žaludku tancujou trpaslíci!“

„Oni přestanou,“ snažila se ho uklidnit snacha. „Nemůžeme tě přece nechat na silnici u lesa!“

„Ale můžete!“ tvrdil Materna, „a taky to uděláte! Já si tu sednu u příkopu, opřu se zády o strom a za hodinku nebo za dvě bude všecko v pořádku. Pak se projdu lesem k vesnici a nějak se odtud dostanu. Jsem dospělý člověk a umím se o sebe postarat. Nezahynul jsem ani v Nepálu, nebo v amazonském pralese. Jsem starý skaut a žádné nebezpečí mi nehrozí.“

Pochopili, že jeho rozhodnutí je konečné a nechali ho vystoupit.

„Kdyby se ti přitížilo,“ řekl syn, „zavolej nám mobilem. Vrátím se pro tebe.“

„Neměj péči!“ ušklíbl se otec. „Uprostřed české přírody nezkolabuju. Nebýt toho vermutu, mohlo všechno proběhnout bez závad. Proč jste mě nenechali pít pomerančový džus?“

Jenže to už se nedalo napravit. Tři deci sladkého vína Maternovy útroby nijak nepotěšily. Bylo mu nevolno, žaludek se mu pohupoval a dobrá nálada zmizela do nenávratna. Starý skaut zíval, marně se pokoušel zvracet, ale především si spílal. Proč, proboha, podlehl? To, že je alergický na sebemenší dávku alkoholu, přece dobře věděl. Měl s tím odjakživa potíže a v dobách studentských mejdanů patřil mezi jasné outsidery. Trápilo ho to, ale řešit tento handicap nedovedl. Zvykl si, i když později sem tam zkusil, jestli v jeho choulostivých útrobách nedošlo k nějaké změně. Nikdy to nevyšlo a bylo zřejmé, že alergie na alkohol ho bude provázet až do chvíle, kdy vydechne naposledy. Kolikrát už se zapřísahal, že nevypije ani slzu alkoholu a vždycky to dopadlo podobně, jako dneska!

„Proč mám tak slabou vůli?“ zlobil se na sebe Materna. „Každý mě utáhne na vařené nudli a přinutí mě dělat něco, co vůbec nechci! Cožpak jsem chtěl pít nějaký vermut! Nechtěl! Učinil jsem tak proti své vůli a teď nesu následky. Je mi, jako bych strávil celé odpoledne na kolotoči!“

Ale už mu bylo přece jen trochu lépe. Žaludek se zvolna uklidňoval a přestával vyhrožovat. Materna popošel k stromu, z něhož ulétlo uražené káně. Kdyby mohlo, s rozkoší by starého skauta sezoblo.

Ten se posadil a opřel se o kmen snad švestky, ale možná i něčeho jiného. V tomto okamžiku na tom příliš nezáleželo.

„Už se to lepší!“ konstatoval Materna s úlevou. „Za půl hodiny budu docela fit. Pak se vydám na procházku lesem a úplně se zotavím. Jak to tak vypadá, všechno dobře dopadne. Ještě že jsem nezůstal sedět v tom autě!“

Materna si téměř liboval. Hluboce dýchal a hleděl na silnici před sebou, na níž se vůbec nic nedělo. Přejel kolem pouze traktor, omšelý favorit a potom ještě bába na kole. Teď byl naprostý klid.

Pak se ale z lesa ozval motor silného vozu. Vzápětí se vyřítila mazda a za ní bavorák. Ten mazdu předjel a přinutil ji zastavit. Vzápětí se Maternovi zdálo, že se ocitl přímo uprostřed akčního filmu. To, na co zíral, viděl již mnohokrát v kině, nebo v televizi. Z bavoráku vyskočili dva muži a vyrazili dveře mazdy. Uvnitř seděl obtloustlý blonďák a zmateně gestikuloval. Nijak si tím nepomohl, protože jeden z mužů ho okamžitě zastřelil. Druhý popadl kufřík a oba pádili k bavoráku.

Vypadalo to, že je po všem, když si jeden z lupičů všiml vyjeveného Materny.

„Hele, svědek!“ řekl.

„Má smůlu,“ konstatoval druhý a zastřelil starého skauta dvěma ranami z pistole. Takový byl konec.

Materna umíral rychle. Ani nestačil z kapsy vyndat mobilní telefon. Jen se divil, že už vůbec necítí žaludek. Ta chvíle v lůně české přírody mu zřejmě udělala dobře. Přesto se ale vermutu, ani jiného alkoholu už ani netkne! Jednou je alergik a všichni v okolí jsou povinni to respektovat!

Poslední, co Materna v životě slyšel, byl zvuk odjíždějícího bavoráka.

Geny

Lumír už zase vyhrál nějakou matematickou olympiádu a jeho otec Koliha z toho nebyl ani trochu nadšen. Syn se mu podobal stále méně. Koliha byl člověk múzický s řadou uměleckých talentů. Ačkoliv příliš nevynikl, vinil z toho jen osobní smůlu a nepříznivou shodu okolností. Doufal, že jeho syn svůj zděděný talent zúročí lépe.

Jenže situace se vyvíjela jinak. Lumír miloval čísla, počítače a veškeré technické vymoženosti. Ve škole mu říkali Einstein a profesor matematiky se při hodnocení premianta doslova rozplýval. Gratuloval otci k tak nadanému potomkovi, nazýval jej pýchou celé třídy a doufal, že se prosadí způsobem, o kterém se až dosud raději mluví šeptem. Otec Koliha byl spíše zdrcen. Když si vzpomněl na svá školní léta, přejel mu mráz po zádech. Matikář nad ním lomil rukama a prorokoval mu nejtemnější budoucnost. Doporučoval mu přestup do zvláštní školy a zdůrazňoval, že ani tam to nebude mít snadné. Matematika, tato královna věd, s ním nikdy neuzavře důvěrné přátelství. Což bylo těžké vyvracet.

Koliha přitom nebyl žádný třídní blb. Jeho IQ převyšovalo průměr a v některých předmětech dokonce vynikal. Psal výtečné slohové práce, dobře zpíval a hrál ve školním orchestru. Vyznal se i v přírodopise. Nebýt té proklaté matematiky, neměl by téměř žádné problémy. Ale kvůli ní prošel školou s odřenýma ušima.

Dlouho se z toho vzpamatovával. Komplex méněcennosti mu seděl za krkem a srážel veškeré jeho iniciativy. Jen zvolna se dostával do normálních poloh, a ještě pomaleji se začal výrazněji uplatňovat. Posléze se mu to jakž takž podařilo. I když neudělal závratnou kariéru, procházel životem jako zdánlivě úspěšný muž. Oženil se a věřil, že syn, kterého pojmenoval po bájném vyšehradském pěvci Lumírovi, odolá veškerým překážkám mnohem statečněji. Otec Koliha nepřipustí, aby ho k zemi srážely nějaké komplexy a zbytečné obavy. Až se setká s matematikou, musí ji brát s nadhledem a patřičným opovržením.

Výsledek byl ovšem docela jiný. Syn si matematiku zamiloval a záhy v ní exceloval. Vyhrával jednu soutěž za druhou a jeho talent byl nesporný. Zato s humanitními obory byl na štíru. Když ho Koliha přihlásil do lidové školy umění, nesetkal se s příznivou odezvou. Byl ujištěn, že chlapec patří mezi podprůměrné žáky s nevalnými vyhlídkami. Snad by se o to neměl ani pokoušet. Koliha byl zklamán. Stále slyšel učené řeči o přenosnosti genů z rodičů na děti, a tohle tomu ani trochu neodpovídalo. Je snad genetika pavěda? Jak je možné, že se Lumír ani trochu nepotatil? Umění se doslova štítil a koupené hudební nástroje se staly jeho úhlavními nepřáteli. I se samotným hudebním sluchem na tom byl mizerně. Vůbec si nepřipouštěl, že o něco přichází, a stále více se upínal k oborům, které Kolihu děsívaly.

Zdrcený otec si s nastalou situací nevěděl rady. Neviděl žádné řešení. Pak ale došlo k jistému oživení.

Do města se vrátila Pavlína s dcerou. Kdysi se provdala za mohovitého papaláše, se kterým zakotvila v luxusní vilové čtvrti hlavního města. Nyní se objevila i s půvabnou dcerkou v místě svých prvních lásek. Jednou z nich byl i Koliha. Ten ovšem neměl na Pavlínu ty nejlepší vzpomínky. Byl do ní bezmezně zamilován, ale zcela necitelně ho odkopla kvůli muži s oslnivou kariérou. Koliha se chtěl věšet, ale pak si to rozmyslel a oženil se s Jiřinou. Nebyla tak nádherná, ale dalo se to překousnout.

Teď se tedy Pavlína vrátila. Stále nepatřičně sebevědomá, i když manželem opuštěná. Nicméně nic nenasvědčovalo tomu, že by sebeméně trpěla. Byla pyšná zejména na svou dcerku Vendulku, která jako by chtěla vyrazit v matčiných stopách. Poutala na sebe pozornost a zapojovala se do všech kulturních a uměleckých aktivit. Nebylo možné ji přehlédnout a její půvaby neušly ani Kolihovi.

,,Je krásná po mamince,“ uvědomoval si, „ale není tak nafoukaná. Docela milá holka!“

Zato Pavlína stále trpěla komplexem vícecennosti. Stará přátelství neobnovovala a nová nevyhledávala. Když ji Koliha pozdravil, sotva si ho všimla. Zřejmě ji vyloženě obtěžovalo odpovědět. Vše, co se kdysi stalo, bylo zcela zapomenuto.

Koliha usoudil, že je to tak vlastně dobře. Kdyby začal s Pavlínou příliš komunikovat, určitě by to neprospělo jeho poklidnému manželství. Jiřina by to nemusela trpně snášet a město by mělo o čem mluvit.

Takže se vlastně nic mimořádného nedělo. Alespoň prozatím.

Pak nastala zcela nečekaně chvíle, ve které došlo ke změně. Koliha spatřil Pavlínu v nedobré náladě. Z očí jí metaly blesky a ústa byla hrozivě našpulena. Rozhodně tentokrát neměla v úmyslu Kolihu ignorovat. Spíše to vypadalo, že ho hodlá napadnout.

Zastavila těsně před ním a hluboce se nadechla. „Jsi nezodpovědný otec!“ zasyčela, „a vůbec na toho svého klacka nedáváš pozor! Dnes odpoledne jsem ho přistihla ve svém domě. Vymlouval se, že přišel doučovat Vendulku matematiku!“

Kolihu to překvapilo, ale pohoršen nebyl. Lumír měl pro takovou činnost veškeré předpoklady. „Vlastně není čemu se divit!“

Nicméně Pavlína neměla pro takové věci pochopení. Blýskala očima a připomínala rozzuřenou lvici. „Tady nejde o nějaké doučování,“ tvrdila rozhodně, „ale o normální rande! O hnusnou záležitost, jejíhož konce nechci ani domyslet! Obávám se, že tvůj syčák Vendulku šuká!“

Ani tohle obvinění Kolihu nepoložilo. Byl to celkem liberální člověk a dovedl si ledacos představit. I to, že Lumíra mohla Vendulka okouzlit. Je to obdivuhodná dívka, která pochopitelně chlapce přitahuje. Je pošetilé se nad tím pohoršovat, takové věci se přece stávaly vždycky. Je snad možné podobným jevům zabránit? Cožpak to není normální?

Leč Pavlíně se to normální nezdálo. Tvářila se, jako by chtěla Kolihu uškrtit. Zdálo se, že se na něj každým okamžikem vrhne. Pak si to rozmyslela. „Divím se,“ pronesla příkře, „že ti to ještě nedošlo. Vendulka je tvoje dcera. A to, k čemu nyní dochází, je incest!“

Tohle s Kolihou pořádně zacvičilo. V prvních okamžicích nebyl schopen to strávit. Tvářil se jako idiot a zmateně pokašlával.

„Nejsem tím nijak nadšena,“ připustila Pavlína, „ale sám víš, jak k tomu tenkrát došlo. Byl to hloupý mejdan, který se bohužel neobešel bez následků. Naštěstí se mi podařilo rychle najít atraktivnějšího otce, než jsi byl ty. Vendulka, jak vidíš, se povedla. Dělá mi samou radost. Až na to, co jsem čirou náhodou objevila.“

Koliha nekoukal ani trochu chytře. Ačkoliv ho napadlo, že Vendulka se povedla i jemu. Ale uznával, že tady je problém.

,,To, že jsem se vrátila sem,“ řekla Pavlína, „rozhodně nebyl dobrý nápad. Leč stalo se. Nic na tobě nechci, pouze to, abys tomu svému uličníkovi zabránil s Vendulkou se stýkat! To je tvoje povinnost!“

Na tom něco bylo. Ačkoliv Koliha rozhodně nebyl autoritativním otcem. Vůbec si nedovedl představit, jakým způsobem by mohl zasáhnout.

„Co když to není tak, jak si myslíš?“ namítl. „Možná že jsou k sobě přitahováni pouze jako bratr a sestra!“

„Debile!“ vyrazila ze sebe zuřivě. „Už jednou jsi mi zkomplikoval život, a podruhé to nepřipustím! Toho tvého chlípníka poleju vařící vodou nebo mu rozpárám břicho kuchyňským nožem! A to myslím vážně!“

Otočila se a odsupěla. Koliha se bezradně opřel o zeď a intenzivně přemítal.

„Tak Vendulku jsem zplodil já!“ říkal si téměř potěšeně. „A rozhodně se tomu dá věřit! Je po mně. Má múzické nadání a určitě něčeho dosáhne. Možná jednou bude slavná a já se z ní budu tiše radovat. Rozhodně to nelze vyloučit. Problém, který nyní nastal, bude jistě vyřešen. Jak tu holku vůbec napadlo zakoukat se do našeho Lumíra? Ten se pro ni přece vůbec nehodí! Vyroste z něj učenec bez vztahu k umění. Suchý patron, se kterým nebude žádná zábava. S takovým by Vendulka rozhodně nepochodila! Nejenže by šlo o incest, ale také o špatné zhodnocení partnera.“

Čím déle Koliha přemýšlel, tím více se divil. „Jak jen je možné,“ žasl, „že jsem zplodil dva tak odlišné typy lidí? Genetické výzkumy jsou patrně ještě v plenkách. U Vendulky mi to vychází, ale v čem je Lumír po mně, to bych opravdu rád věděl!“ Kroutil hlavou, ale pak si znenadání na cosi vzpomněl. Vybavilo se mu to, ani nevěděl jak. To cosi byla maringotka, která stála několik týdnů na louce za domem, ve kterém bydlela Jiřina. V maringotce přebýval zeměměřič. Hezký, přívětivý chlapík. Říkalo se, že je to nějaký inženýr, kterého přeřadili na podřadnou práci z politických důvodů. Dlouho tady ale nepobyl.

Nicméně se Koliha zasmušil. „Co když…?“ Ani se mu to nechtělo domyslet. Ačkoliv úplně vyloučené to nebylo!

Jiřina to do maringotky měla pár kroků. Co když je udělala? Nikdo si toho nemusel všimnout. A když inženýr odejel po dobře vykonané práci, bylo třeba urychleně hledat nového otce.

Koliha se téměř hroutil. Najednou mu to šlo do figury. Inženýr a Lumírovy sklony k technickým vědám. Jiřinina snaha rychle se vdát. Jak je možné, že ho to dosud vůbec nenapadlo?

Nic z toho ovšem nelze dokázat. Ani by to nebylo vhodné. Žádné otřesy nejsou žádoucí.

„Ale Pavlína má pravdu!“ rozhodl se posléze. „I když nejde o incest, Vendulka se pro Lumíra nehodí. Ať kluk zhodnotí své možnosti a namluví si na nějaké matematické olympiádě suchou brejlatou vědátorku! Mohou si celé večery počítat a určitě budou šťastni!“

Pepíčku, Pepíčku!

Stmívalo se. Bylo to klidné, romantické stmívání, jakoby vystřižené ze starého Pečírkova kalendáře. Ze všech stran dýchala pohoda a na obloze se spolu mazlily buclaté obláčky, které v záři zapadajícího slunce vypadaly jako kynuté knedlíky s tvarohem namočené v rajské omáčce. Srdce starých traperů jihla i při natírání okapů, jejich manželky dojatě kropily záhony špenátu a děti plny dychtivého očekávání snášely chrastí na večerní táborák. Podvečer voněl dálkami a tajemnými přísliby, osadní zpěvák Bavlnka ladil kytaru a nad rybníkem se rozkřičeli rorýsi.

„Kde je Pepíček?“ otázal se pojednou majitel chaty Aljaška Václav Bušler. „Už jsem ho neviděl dobrou hodinu!“

„Já jsem lakovala trpaslíka,“ odvětila jeho žena Markéta, „a nechtěla jsem Pepíčka pomatlat. Víš přece, jak rád strká nos do barev! Protože jsem netoužila po tom, aby vypadal jako tenkrát při malování předsíňky, poslala jsem ho za tebou!“

„To jsi celá ty!“ řekl otec, „jako bys nevěděla, že pracuji s ostrými nástroji! Když vyřezávám totem, nemohu současně sledovat temperamentní dítě. Ostatně, lepší je pomatlaný Pepíček než pořezaný, pobodaný nebo jinak zraněný!“

„Teď ale není Pepíček pomatlaný ani pořezaný,“ konstatovala matka, „protože není vůbec! Toulá se někde bez dozoru, a kdo ví, jaké ho napadají myšlenky! Jen si vzpomeň, jak viděl v televizi lesní požár, a nebýt hajného Kozderky, zapálil nám celou rekreační oblast!“

„To je pravda,“ zahučel otec. „Nebo jak viděl film o plavení dřeva a naházel nám do potoka všechny sedačky!“

„Ale nejhorší bylo,“ děla Bušlerová, „když se zhlédl v demolici starých budov a chtěl vyhodit do povětří chatu. Naštěstí je ještě malý a nevěděl čím.“

„V každém případě je třeba kluka najít,“ rozhodl otec Bušler, „aby neudělal nějaký nový malér! Včera se podezřele zajímal o zloděje aut, takže jsem ho upozornil na těžké následky, jestli ukradne někomu koloběžku a rozmontuje na součástky!“

Manželé byli zcela zajedno a začali po zmizelém Pepíčkovi intenzivně pátrat. To ovšem nebylo ani trochu jednoduché. Děti, zabývající se taháním větví, chlapce ani nespatřily. Chataři na naléhavé otázky rodičů pouze vrtěli hlavami. Ani vdova Brunclíčková, která měla povědomost o všem, co se v rekreační oblasti šustlo, nemohla tentokrát dodat spolehlivou informaci.

„Snad neběžel k rybníku!“ zděsil se otec Bušler. „Nedávno ho v televizi zaujal pořad o akvabelách, a když si uvědomím, že neumí udělat ani jediné tempo…“

„Ten film o žabích mužích se mu taky moc líbil!“ vykřikla žena. „Celé dva dny potom strkal hlavu do sudu s dešťovou vodou!“

Rodiče se rozběhli k rybníku, který se jmenoval Hvězda, ačkoliv svým tvarem připomínal spíše roztřepaný lívanec. Břeh byl téměř pustý, neboť v tuto dobu již vystartovaly ze svých základen desetitisíce komárů a jejich znervózňující pištění vtisklo nepříjemnou atmosféru širokému okolí jinak poklidné vodní hladiny. U vody seděl pouze náruživý rybář Políčko. Ani on neměl rád bodavý hmyz, zejména ne v nepřiměřeném množství, ale možnost hodnotného úlovku ho částečně smiřovala s drobnými útrapami. Představa, že jednoho dne ponese osadou tříkilového kapra, ho natolik vzrušovala, že za ni ochotně platil opuchlými tvářemi.

„Pane Políčko,“ vyrušil ho Bušler, „neviděl jste tady našeho Pepíčka?“

„Odpoledne mi navrhoval, abych dělal německou ponorku,“ zavrčel rybář, „že by mě torpédoval a potopil pod hladinu. Prý viděl něco takového v televizi. Jistě chápete, že jsem toho hodného chlapečka musel zklamat!“

„Pochopitelně,“ souhlasil Bušler. „To byste si sám plašil kapry. Ale co Pepíček? Nedělal nakonec tu ponorku sám?“

„S takovým úmyslem mě neseznámil,“ řekl Políčko, „a v mé blízkosti se o to nepokusil. Rybník je ovšem prostorný a stát se tu může ledacos.“

To byl nesmírně pravdivý postřeh, neboť z jednoho cípu Hvězdy nebylo vidět, co se děje v druhém.

„Snad nedošlo k nejhoršímu!“ vzdychala Bušlerová. „Každý tvor má přece pud sebezáchovy!“

„Jen si vzpomeň, jak chtěl Pepíček seskočit z šestnáctého patra s otevřeným deštníkem! Zachránili jsme ho v posledním okamžiku! To bylo po tom filmu o výsadkářích.“

„Máš pravdu,“ přikývla matka. „Musíme něco udělat. A sami na to rozhodně nestačíme!“

„Piskejř stále prohlašuje, že chataři mají bejt jako jedna rodina,“ vzpomněl si otec. „Tak ať to nyní prokáže. Jestli to myslí vážně, musí se chovat aktivně a pro Pepíčka něco udělat!“

Piskejř byl podsaditý muž v kostkované košili, který se považoval za šerifa osady. Nikdo mu to nevymlouval, neboť šlo o funkci neplacenou, málo významnou a širokou veřejností neuznávanou. Piskejř se ovšem nikam nehnul bez nablýskané hvězdy na hrudi, stále čekal na svou životní příležitost. Doufal, že poklidnou chatařskou kolonii jednoho dne přepadnou lupiči nebo alespoň rozzuřený divočák a on bude moci před tváří všech prokázat své kvality. Nyní konečně vyšla jeho hvězda. Vyplašení rodičové seznámili Piskejře se situací a ten začal okamžitě jednat.

„Teď se ukáže,“ pravil, „jestli dovedeme všichni táhnout za jeden provaz! Jde-li o tak závažnou věc, jakou je ztráta dítěte, neměl by mezi námi být nikdo, kdo by se nezapojil do záchranné akce! Nyní svolám celou osadu!“

Skutečně se mu to podařilo. Ne že by jeho autorita byla tak bezmezná, ale chatařská kolonie obvykle vezme zavděk jakýmkoli povyražením či vzrušením, které se jí nabídne. Je-li den k uzívání a večer slibuje pouze sentimentální písně u táboráku nebo televizní program, není divu, že se osadníci rádi chápou každé příležitosti ke zdravé změně. A tentokrát to opravdu stálo za to.

„Přátelé!“ obrátil se k lidu Piskejř s gestem potulného kazatele. „Nastal den, který lze nazvat dnem pravdy! Dnes máme příležitost ukázat, jací opravdu jsme, neboť zde stojíme tváří v tvář události mimořádného významu. V naší osadě zmizelo dítě. Zarmoucení rodiče se po něm pídili, hledali, avšak milovaného Pepíčka nenalezli. Kdo ví, kde je mu konec. Snad zaběhl do lesa a zabloudil. Možná spadl do nějaké jámy, kde nyní kvílí se zlomenou nohou. I jiné možnosti se nabízejí. Kdyby Pepíčka hledali pouze rodiče, naděje na úspěch by byla malá. Ale když se do toho dáme všichni, najdeme chlapce buď živého, nebo mrtvého!“

„Raději živého!“ vykřikla Bušlerová. „Ono úplně stačí, jestli si zlomil tu nohu!“

„Uděláme vše, co je v našich silách,“ řekl Piskejř, „ale slibovat nelze nic. Jestliže Pepíček dodýchal, co proti tomu můžeme podniknout? Ale nepropadejme pesimismu a dejme se do hledání!“

„To není jen tak,“ ozval se Marhousek, „protože taková akce vyžaduje systém. Někdo musí veškerou hledací činnost organizovat!“

„No právě!“ zajásal Piskejř. „Než jste se tu sešli, všechno jsem pečlivě promyslel. Z dětí vytvoříme čtyři sbory, které rozestavíme na všechny světové strany. Každý sbor bude v desetivteřinových intervalech křičet: Pepíčku! Pepíčku!, aby chlapec v případě, že bloudí, znovu získal orientaci.“

„Já bych mohl troubit na fanfárku,“ nabídlo se dítě Emanuel. „Ta je slyšet daleko a hajný Kozderka mi už kvůli tomu chtěl dát dvakrát pár pohlavků!“

„Taky by se dalo bubnovat na kastroly!“ navrhlo dítě Alois. „Takový randál nepřeslechne nikdo!“

Tato mladistvá iniciativa byla přijata s pochopením.

„Dobře,“ přikývl Piskejř. „Tímhle to můžete vylepšit. Ale hlavně volat Pepíčku! Pepíčku! Dospělé rozdělíme na muže a ženy. Podle fyzického fondu a věku jim určíme úkoly. Ženy prohlédnou osadu a její bezprostřední okolí. Nahlédnou do každé kolny, jámy, strouhy…“

„A taky do žumpy!“ vykřiklo dítě Emanuel. „Třeba se Pepíček utopil v žumpě!“

Matka Bušlerová pronikavě zakvílela a zalomila rukama.

„Neboj se!“ zašeptal otec. „Nic takového v televizi nedávali a Černou kroniku Pepíček nečte!“

„V každém případě je třeba postupovat s krajní zodpovědností,“ tvrdil Piskejř, „a nic nenechat náhodě. My, muži, se rozdělíme do několika skupin a pročešeme les. Jestliže se cele zaměříme na daný úkol, není možné, abychom Pepíčka nenašli!“

„A co táborák?“ ozvalo se zklamané dítě Zuzana, „ten se dnes nezapálí?“

„Ale zapálí!“ uklidnil ji šerif. „Jenomže to nebude táborák, nýbrž orientační oheň! Plameny musí šlehat vysoko k obloze, aby byly viditelné z veliké dálky! A teď už je na čase zahájit samotnou akci, neboť se pořádně smrklo a ty bestie komáři koušou jako pardálové!“

S tímto názorem všichni souhlasili. Velkorysá akce Pepíček byla zahájena na široké základně a její promyšlenost svědčila o mimořádných organizačních schopnostech šerifa Piskejře. Lid rekreantský se rozběhl na všechny strany, aby splnil někdy zdánlivě dílčí, ale možná právě ty nejdůležitější úkoly.

K ztemnělému nebi vyšlehly mohutné plameny orientačního ohně a z desítky dětských hrdel se ozývalo naléhavé fortissimo: Pepíčku, Pepíčku! Kolem osady se rozblikaly baterky, lucerničky i ozdobné kahance, aby usnadnily namáhavé hledání pohřešovaného dítka.

„Znamenitě!“ mnul si ruce Piskejř. „Nyní se kolektiv utuží a osada přestane být pouhým náhodným shlukem sobeckých jedinců. Po takové události jsem dávno toužil!“

Nadšený šerif ale nepočítal s obtížemi. Jestliže se domníval, že hledání ztracence proběhne klidně a bez komplikací, hluboce se mýlil. Zvládnutí úkolu se ukázalo být nad síly mnoha ochotných a obětavých účastníků. Jako první se zranila chatařka Drahobejlová, která hledajíc Pepíčka v dřevníku, pořezala se o kosu. Když s výkřikem uskočila, spadl jí na hlavu dvoukilový samorost, podobající se údajně krokodýlovi. Po dalším úhybném pohybu narazila Drahobejlová nosem na ponk a posléze se posadila do kýble se zelenou barvou. Na volné prostranství se vypotácela ve velice dezolátním stavu.

Osadnice Srkošová vnikla razantně do kolny, ale venku byla v rekordním čase, neboť sáhla právě do vosího hnízda. Její ječení bylo tak pronikavé, že na okamžik přehlušila i skandování Pepíčku, Pepíčku!

Vdova Brunclíčková, která věděla o všem, neměla kupodivu tušení o jímce za chatou Kalousových a zapadla do ní až po krk. Když se posléze vydrápala na souš, neměla na Pepíčka ani pomyšlení a dokonce proklela do pátého kolena i šerifa Piskejře.

Také muži měli toho pohnutého večera těžké ztráty. Obézní občan Blůza zakopl v lese o svítivý pařez a padl ústy na jeho nesvítivého druha, což znamenalo dva vyražené zuby, shodou okolností oba řezáky.

O hajného Kozderku, který neměl o záchranné akci nejmenší tušení, se při neutuchajícím řevu „Pepíčku, Pepíčku!“ pokusil srdeční kolaps. Krátce před ztrátou vědomí požádal zdrcený myslivec veškerou lesní zvěř o prominutí jménem civilizovaného a kulturního lidstva.

Chatař Kopejtko se chytil do pytláckého oka, a v domnění, že ho drží hejkal nebo jiný lesní muž, propadl panice do té míry, že se veřejně vyznal ze svého dosud utajovaného idealistického pojímání světa.

Majitel srubu Žíhaný se v rákosí rybníku Hvězda popral s labuťákem, utrpěl těžké zranění křídly i zobákem a jen stěží se spasil útěkem.

Starý mládenec Luník uklouzl po kamení a málem se utopil v potoce, ve kterém bylo sotva patnáct centimetrů vody.

Mezi dětmi, stále neúnavně skandujícími „Pepíčku, Pepíčku!“, došlo k několika mírným ochraptěním a jednomu závažnějšímu případu nedomykavosti hlasivek. Ztráty na zdraví byly hrozivé, ale ztracené dítko jako by zmizelo ze světa. Matka Bušlerová pobíhala zoufale kolem táboráku a křičela, že jestliže dojde k nejhoršímu, skočí do plamenů a skoncuje s tímto životem. Otec Bušler ponuře hleděl do země a tvrdil, že nic strašnějšího až do této chvíle nezažil.

Šerif Piskejř ošetřoval raněné a děkoval jim za obětavou nezištnou spolupráci a tvrdil, že nakonec všechno dobře dopadne.

Taky dopadlo. Uprostřed všeobecného zmatku a počínajícího zoufalství se zčista jasna objevil Pepíček. Vyšel z chaty Aljaška, kde byl schován v podkroví a se zájmem sledoval své vlastní hledání. Jak se však ukázalo, nebyl s ním ani trochu spokojen. Ba dalo by se říci, že jím byl přímo zklamán.

„Tohle nebylo žádné pořádné hledání ztraceného dítěte!“ ohrnoval opovržlivě rtíky. „Když jsem to viděl v televizi, byli nasazeni psi a nad krajinou létaly vrtulníky. A vy jste akorát křičeli Pepíčku, Pepíčku!“

Hajlující upír

Cikán Maryško byl znalcem všech okolních hřbitovů. Pravidelně je obcházel a zásoboval Sběrné suroviny hodnotnými bronzovými předměty. Návštěvy svatých míst vykonával především v noci. Tak tomu bylo i tentokrát.

Počasí se zdálo být ideální. Takřka úplné bezvětří a na obloze svítil bílý měsíc. I hvězdiček tam blikotal bezpočet. Na věži odbíjela půlnoc a z hospody právě vyhazovali jakéhosi bezdomovce. Maryška to nezajímalo. Odbočil na cestu vedoucí k starému hřbitovu a trochu se usmíval, neboť se cítil v dobré formě. Byl si téměř jist uspokojivým úlovkem.

Netušil, co ho za chvíli čeká. Až dosud se vyhnul jakýmkoliv potížím, a tak přistoupil k polorozpadlé hřbitovní zdi bez sebemenších zábran. Podíval se do míst, kde hodlal úřadovat, a výraz jeho tváře se záhy změnil. Cikán málem vyjekl hrůzou. Srdce se mu prudce rozbušilo a končetiny téměř necítil.

Na hřbitově mezi hroby totiž pochodovalo holohlavé individuum se vztyčenou pravicí. V záři měsíce jej Maryško okamžitě identifikoval. Nemohl se mýlit. Šlo o Jana Teršáka, skina, který před několika měsíci zemřel při dopravní nehodě. Teď ale vypadal sebevědoměji než za svého života. Pochodoval jako při přehlídce a neohroženě hajloval. Zřejmě ho to bavilo a vůbec si nepřipouštěl, že by mohl být sledován. Velice si to užíval.

Zato Maryško se netvářil ani trochu spokojeně. Holohlavec ho děsíval už za svého života a teď vypadal ještě nebezpečněji. Proniknutí na hřbitov za lupem by pro cikána nemuselo dopadnout dobře. Žádná ochranka by nefungovala tak spolehlivě. Maryško se po chvíli vzpamatoval. Pak ho napadlo, že si tuto událost nesmí nechat jen pro sebe. Otočil se a pádil k Červené sesli, kde ustavičně něco slavili Romové. Jistě Maryška rádi vyslechnou. Vyslechli, ale nevěřili. Nicméně se po chvíli přece jen zvedli a potáceli se za Maryškem k hřbitovu. Potom to spatřili na vlastní oči.

Teršák stále pochodoval po hřbitově se vztyčenou pravicí. Vypadal svěže a z hajlování měl dobrý pocit. Už dlouho si to tak pěkně neužil. Za živa by mu to asi netrpěli.

Cikáni to vyděšeně sledovali a zmocňovalo se jich rozhořčení. Sami se neodvažovali zasáhnout, a tak se rozhodli seznámit s případem policii, ačkoliv k ní neměli ten nejpřátelštější poměr.

Záhy narazili na policejní vůz se strážníky Havelkou a Pimlem. Oba zívali, zřejmě unaveni vyčerpávající službou. Pobaveně vyslechli cikány hovořící jeden přes druhého a dožadující se zásahu. Lákali muže zákona na hřbitov a přísahali, že si ani trochu nevymýšlejí.

Leč policisté o pravdivosti jejich slov pochybovali. „Jste opilí,“ mínil Havelka, „a plácáte nesmysly! Mrtví nemohou hajlovat, to je vědecky prokázáno. Nebožtík se nemůže ani podrbat na nose!“

„A i kdyby na krchově někdo hajloval,“ dodal Piml, „není to naše věc. Sledujeme nekalé živly na hlavní třídě a monitorujeme je. Takový je náš úkol. Za zásah na hřbitově nejsme placeni!“

To konečně Romové věděli. Při jejich nočních návštěvách hřbitovů je nikdy nikdo neobtěžoval. Ale tohle je přece úplně jiná situace! Holohlavý výtržník se má dávno rozpadat ve své rakvi, a ne pochodovat mezi hroby! Ale Havelka s Pimlem se odmítli událostí zabývat. Měli jinou práci. Hodlali monitorovat dvě šlapky balkánského původu, s kterými se dosud neseznámili. Třeba je čeká milé překvapení.

Cikáni remcali, zlobili se, ale pak pochopili, že nic nesvedou. Bílá policie jim nepomůže. Nezbývá nic jiného než zapomenout na skina a vrátit se k Červené sesli. S tím nakonec souhlasil i Maryško. V hospodě mu holohlavec neublíží a hřbitov ho přestal lákat i přes své poklady.

Na svatém poli nastalo mezitím jakés takés uklidnění. Skin se už producíroval méně razantně. Začal trpět pocitem osamění.

„Tak si tu pěkně hajluju,“ konstatoval, „a nikdo si toho nevšímá. Nikoho nezajímám. Měli by mě oslavovat, nebo mi alespoň spílat. Jenomže se snažím a je to k ničemu. To rozhodně není v pořádku!“ Měl naprostou pravdu. Byl silný, urostlý a nadržený. Navíc mu už vyrostly pěkné upírské špičáky. Ale to bylo všecko.

Holohlavec se posadil na jednu z hrobek a vyčítavě pohlédl na měsíc. „Ty si tady pěkně svítíš,“ vyčetl mu, „a je tě vidět ze všech stran. Jsi jako na velkém jevišti a kdekdo na tobě může nechat oči! Seš king! A co já? Dřepím tu uprostřed hřbitova, občas si zahajluju, a nikdo mi nevěnuje pozornost! Umrlci chrápou v rakvích a lidi chlastají v hospodách. Soukmenovci na mne kašlou! Jak se tady mám hodnotně realizovat?“

Teršák zíral ukřivděně a usilovně přemítal, jak neblahou situaci změnit. Nápad se dlouho nedostavoval, ale pak mu to v hlavě přece jen zapálilo. Až se z toho rozchechtal.

„Vedle mého rajonu,“ uvědomil si, „je starý židovský hřbitov. Za živa jsem tam povalil několik náhrobků a načmáral nějaké haknkrajce. Což kdybych tam teď skočil a židům trochu zahajloval? Třeba by to ocenili!“

Od slov nebylo daleko k činům. Holohlavec se hrozivě vztyčil a vydal se na nové působiště. Nesmírně se na nový zážitek těšil. Tvářil se sebevědomě a zpupně. Výhružně dupal a supěl. Cítil se být pánem hřbitova.

Rozhlédl se a s potěšením zjistil, že je úplně sám. Všichni byli zalezlí a nikdo se mu nepostavil. Ani když několikrát zdařile zahajloval. Chápal to jako naprosté vítězství.

Ale pak byl náhle veškeré slávě konec. Teršáka obklopilo několik postav, které nepřekypovaly vlídností. Než se nadál, byl v jejich pevném sevření. A přímo před ním se vztyčil hubený starý muž svírající v ruce kleštičky, lesknoucí se v měsíčním světle. Byl to zubař Parafon, na kterého se Teršák už jen matně pamatoval. Věděl jen, že zuby trhal brilantně a těšil se v tomto směru znamenité pověsti. V následujícím okamžiku to také prokázal.

Než holohlavec stačil zaprotestovat, zmocnil se zubař jeho upírských špičáků a štítivě je odhodil. Déle už se nezdržoval a také ostatní postavy zmizely ve svých hrobech.

Teršák se celý rozklepal. Potom žalostně zasténal a pádil na své teritorium. Již nehajloval. Jen si zoufale ohmatával horní dáseň. Připadal si jako Golem zbavený šému.

Přemítal, jestli mu zuby vůbec dorostou. Bez nich ho čeká bolestná dieta a bůhví jaké další komplikace. Nebyl dostatečně vzdělán, aby se mohl v tajnostech záhrobního světa orientovat. Dovedl jen hajlovat, a to bylo v této situaci zatraceně málo.

Dědek proti alibi

Nadporučík Kříž si vyměnil s poručíkem Blodkem pohled plný hraného zoufalství. Důchodce Čambal, kdysi major VB a stále ještě jeden z nejzuřivějších detektivů v tomto státě, se právě vrátil z dlouhodobého léčení a byl na cestě na stanici.

„Že už si dědek nedá pokoj!“ kroutil hlavou Blodek, „já až se dostanu do důchodu (jestli se toho ovšem dočkám), tak si koupím prut a budu chodit na pstruhy. V životě už nebudu chtít nic slyšet o nějakém kasaři nebo lupiči!“

„Já budu pěstovat norky,“ řekl Kříž, „nebo možná nutrie. Ale pro dědka je kriminalistika koníčkem. Takoví by snad měli sloužit do posledního dechu!“

„Jen počkej – ten tu zase rozsvítí!“ varoval ho Blodek, „vsadím se, že se vrátil plnej elánu a zase nám s něčím zamotá šišku!“

„My si ji zamotat nedáme!“ rozhodl se Kříž. „Už čtyři roky není naším představeným a může bejt rád, že mu to fušování do řemesla vůbec trpíme!“

Za chvíli vstoupil „dědek“ do místnosti. Pozdravil se srdečně s bývalými podřízenými a začal žvatlat o poměrech v sanatoriu. Kříž i Blodek si oddechli, protože dokud jim nezačal vrtat do rozdělaných nebo dokonce už uzavřených případů, byl docela snesitelným společníkem. Ale Čambal nepřišel vykládat o léčení plicních chorob.

„Tak Venda Rampas sedí,“ řekl náhle.

„To teda sedí,“ potvrdil mu tento nesporný fakt Kříž, „a záhadnou záležitost z toho neuděláte ani vy! Ten nejjasnější případ, jaký jsem kdy viděl. Dělal káču v Plynostavu, strážný ho vyrušil a on utek‘. Na základě popisu jsme šli za ním a načapali jsme ho, jak se zrovna převléká do pyžama. V půl pátý ráno. Uhodili jsme na něj a hned se přiznal.“

„Venda Rampas se přiznal?“ divil se Čambal, „ten starej pacholek zatloukal, i když jsme ho chytili s hasákem v ruce. To, že lez do pyžama, není přece žádnej důkaz!“

„No, přiznal se,“ řekl Kříž, „a strážnej ho identifikoval.“

„Takovej krátkozrakej dědek nemůže nikoho bezpečně poznat,“ mávl rukou Čambal, „ten je rád, když rozezná ženskou od mužskýho!“

„Prosím vás,“ sepnul ruce Kříž, „když už chcete do něčeho mermomocí šťourat, tak si najděte něco méně jasného a nesporného!“

„Ba ne, chlapečku,“ řekl dědek. „Venda tuhle káču neudělal!“

Blodek vyskočil ze židle a zaúpěl. O Kříže se zřejmě pokoušely mdloby.

„Já tu káču viděl,“ pokračoval klidně Čambal, „a proto jsem taky za vámi přišel. Typická práce Podroužka nebo Karmazína! Oba se zaučovali u Berty Holana, co je teď ve Švýcarsku. Venda Rampas pracuje úplně jinak.“

„Venda Rampas se přiznal!“ zlobil se Kříž. „Přece není šílenej, aby bral na sebe něco, co neudělal!“

„Nikdy takový sklony neměl,“ souhlasil Čambal, „a pochybuju, že by se v něm něco takovýho probudilo.“

„Tak vidíte!“ řekl Blodek. „Ostatně je možné, že nepracoval svou metodou jen proto, aby od sebe odpoutal podezření a uvrhl je na své kolegy!“

„A pak se vám přiznal jen proto, že jste ho přistihli, jak se chystal v půl pátý ráno do postele!“ pokyvoval hlavou dědek. „Kdepak, mládenci, za tímhle tím něco vězí!“

„Pro nás je to uzavřený případ,“ rozhodl Kříž.

Dědek pokrčil rameny, podal Křížovi a Blodkovi ruku a řekl, že když má tolik volného času, že se za tím trochu podívá. A spokojeně vyplul, nedbaje jejich poněkud soustrastných pohledů.

Venda Rampas seděl na Pankráci a byl velmi překvapen, když se dozvěděl, že má návštěvu.

A když spatřil starého Čambala, zatvářil se dost znechuceně.

„Představ si, Vendo,“ řekl Čambal bodře, „že jsem ti vlastně přišel dělat advokáta. Já si totiž myslím, že jsi nevinnej jako lilie!“

„Vo čem to mluvíte?“ divil se Venda.

„Vo tý káče v Plynostavu. To udělal Podroužek nebo Karmazín. Řekni mi, proč je kryješ?“

„Blbost!“

„Tys, pokud vím, dělal vždycky sám. Seš individualista, ani ženskou jsi do toho jaktěživ nenamočil. Jak to, že máš najednou takovýhle komplice?“

„Fantazírujete, dědoušku. Už vás ta fízlovina zmáhá. Uvidíte, že skončíte ve cvokhauzu!“

„Tak tys to tedy udělal?“

„Jo!“

„Sám?“

„Úplně sám. Jsem přece individualista.“

„No, já si to ještě trochu prověřím.“

Venda se najednou rozzlobil: „Hergot, dědku, nechtěl byste mě konečně nechat na pokoji? Musíte votravovat i ubohýho vězně? Nestačí vám, že úpím v žaláři?“

„Mrzí mě, že úpíš nevinně!“

„Jděte se svým humanismem k šípku!“ koulel očima Rampas.

„Vidím, že tě má přítomnost poněkud dráždí,“ chechtal se Čambal. „No, já už tě nebudu vobtěžovat. Když jsi to udělal, tak si pykej!“

✳✳✳

Podroužek to neudělal. 24. června, kdy byl učiněn pokus o vyloupení pokladny v Plynostavu, byl v Bratislavě u dcery. Stoprocentní alibi. Zbýval tedy Karmazín, ale to se Čambalovi nějak nezdálo. Karmazín a Rampas se nikdy neměli příliš rádi, lze-li to takhle mírně vyslovit. Bylo velice nepravděpodobné, že by se dali dohromady. Jaký by to mělo smysl, aby šel Rampas sedět místo Karmazína?

„Počkat!“ vydechl náhle dědek, „co se takhle poptat po zdraví Bertíka Holana? Jestlipak mu ještě svědčí pobyt u Ženevskýho jezera?“

Vytočil číslo majora Hejdy a dočkal se odpovědi, která ho ani nepovzbudila, ani nezklamala. Berta Holan zmizel dočasně z očí švýcarské policie. To, že by se ilegálně vrátil do ČSSR, se nedá vzhledem k jeho mentalitě předpokládat. Nelze to ani ovšem stoprocentně vyloučit!

Čambal usilovně přemýšlel a najednou se uhodil do hlavy. „Ježíšmarjá, já jsem starej mezek, kterej fakticky patří do důchodu!“ spílal si. „Proč jen nás ta skleróza zachvacuje tak záhy! Já, idiot, se starám o to, kdo se pokusil udělat tu káču v Plynostavu a vono vo to vůbec nejde! Co když to udělal Karmazín, Venda s tím vůbec nesouvisí, a vzal to na sebe z nějakejch dosud neznámejch důvodů?“ A Čambal se pevně rozhodl, že vypátrá, co dělal doopravdy Venda Rampas v noci z 24. na 25. června. Jestliže mu stojí za to jít bručet za Karmazína, tak musel mít rozdělanou nějakou pořádně velikou věc!

Nejdříve se dostavilo zklamání. 24. června nebyla hlášena na celém území republiky ani jedna vyloupená pokladna. Pouze ten pokus v Plynostavu. Venda tedy tu noc nepracoval.

„Nepracoval, nepracoval…“ vrčel Čambal, „a co když změnil profesi? Takové případy nejsou běžné, ale u tak fikanýho hocha, jakým je Venda, to nelze vylučovat!“

Vydal se za Karmazínem a rozhodl se být velmi stručný. „Ty si myslíš,“ řekl mu, „bůhvíjak seš chytrej, když Venda bručí za tebe. Ale proděláš na tom!“

„Nevím, vo čem mluvíte,“ pokrčil rameny Karmazín.

„Nebudu ti tu vykládat báchorky,“ řekl dědek, „to, že skočíš Vendovi na každej špek, je tvoje věc.“

Dědek, odcházeje, blýsknul po schlíplém Karmazínovi očima. „Víš, co máš dělat!“

✳✳✳

„To už přestává všecko!“ zlobil se nadporučík Kříž na Čambala.

„Já si vás, soudruhu, vážím, trpím vám, abyste se pletl do věcí, které už máte přenechat k řešení jiným, ale co je moc, to je moc! Přijde za námi Karmazín a div nás neprosí, abychom ho zatkli pro trestný čin, pro který si odpykává trest Venda Rampas! To je vaše práce!“

„V pořádku,“ řekl dědek.

„Nic není v pořádku,“ bránil se Kříž, „i kdybyste měl pravdu a pachatelem byl Karmazín, copak lze vynucovat přiznání takovým způsobem? Cožpak si můžeme dovolit vyhrožovat nějakou dvojnásobnou vraždou s politickým pozadím, která – notabene – vůbec neexistuje?“

„Vy ne,“ chechtal se Čambal, „ale já si to dovolit můžu, protože jsem sklerotickej důchodce a soukromej detektiv.“

„No jo,“ pronesl smutným hlasem poručík Blodek, „ale řekněte mi, co z toho máte? Rozbijete naše teorie, Karmazín si půjde sednout, Vendu pustěj na svobodu…“

„To by scházelo!“ vykřikl dědek, „já mu dám svobodu! Tomu přišijeme pořádnej flastr!“

„Za co?“ zeptal se ironicky nadporučík Kříž, „snad ne za dvojnásobnou vraždu s politickým pozadím?“

„Jo, mládenci,“ řekl Čambal, „to já sám ještě nevím za co! Budeme se muset po něčem porozhlídnout. A k tomu potřebuju vás! Já mám takovej dojem, že až na to Venouškovi kápnem, tak se smíchy neudrží!“

„Ta vaše zatracená intuice!“ bručel Kříž.

„Zapomněl jsi dodat: bez solidního vědeckýho podkladu!“ připomínal mu dědek.

✳✳✳

„Venda Rampas šel odjakživa po penězích,“ vykládal dědek, „a tak to, co udělal, bude mít zřejmě tenhle motiv. Zjistěte, co všechno se stalo 24. června až do pozdních nočních hodin! Nezajímejte se o mravnostní delikty, jízdy v opilosti a podobný věci! Samozřejmě se nevzrušujte nad ukradenými králíky nebo nad krádeží peněženky! Jestliže je má teorie správná, musí jít o pořádnej zločin pro peníze!“

„To nebude tak těžký,“ řekl Kříž, „protože nežijeme v Texasu. Tady jsme na těžký zločiny přece jen chudí. Ale přesto si od těch vašich prognóz moc neslibuju.“

„To nemusíš,“ vrčel důchodce, „já na tobě nežádám slepou důvěru, ale trochu poctivý kriminalistický práce. Víš, že Venda káču neudělal, víš, že to vzal z nějakejch důvodů na sebe a teď jde o to, dozvědět se z jakých. Aby byl na návštěvě u vdané dámy, kterou nechce kompromitovat, to se mu nepodobá. Já si myslím, že potřeboval alibi a vděčně popad i takový, který je spojeno s přijatelným flastrem.“

„No, dáme se do toho,“ pravil nadporučík Kříž, kterému se v tomto okamžiku zazdálo, že je Čambal opět jeho nadřízeným.

✳✳✳

„Tak co, hoši,“ zeptal se dědek dychtivě.

„Byla tu vražda devítileté holčičky v okrese Beroun. Sexuální důvody. Pachatel dosud nevypátrán,“ hlásil Blodek.

„Blbost!“ mávnul rukou dědek. „Říkal jsem vám, abyste takovýhle záležitosti nechali plavat. Venda je v tomto směru normální!“

„To bych se nikdy neodvážil tvrdit,“ řekl záhadně Blodek, „taková věc se nedá nikdy odhadnout.“

„Nesmysl!“ zlobil se dědek. „Já mám na Vendu spadeno, ale co se týče týhle věci, tak za něho položím ruku do ohně.“

„A položíte ji i tehdy, když vám řeknu, že Rampas má na Berounce chatu, a to ne příliš daleko od místa, co se to stalo?“

„Jak daleko?“

„Něco přes hodinu.“

Dědek se zachmuřil. „Že bych se popálil?“ bručel. „No, tohle už stojí za to, abychom se o to blíž zajímali. Ještě něco?“

„Loupežná vražda,“ řekl Kříž, „ale v Žatci.“

„Sem s tím!“ vybafl Čambal. „Podrobnosti!“

„Blíž jsem se o to nezajímal,“ odpověděl Kříž, „zdálo se mi to poněkud z ruky.“

„Nevadí,“ řekl Čambal, podíváme se na obojí. Nechte si ten Beroun, já sázím na ten Žatec!“

✳✳✳

Poručík Blodek zašel za kapitánem Nešporem, který vedl vyšetřování berounského případu. Svěřil se mu se svým podezřením a kapitán ho přijal s otevřenou náručí.

„S tím by se dalo něco dělat,“ řekl. „Máme dost podrobný popis pachatele. Je to muž vyšší, štíhlé postavy, kaštanových vlasů. Stáří 45 až 50 let. Dívenku několikrát fotografoval a bavil se s ní. Rodičům nebylo nic podezřelého. Považovali ho za obyvatele některé z blízkých chat a byli na takové pozornosti vůči holčičce zvyklí, poněvadž byla opravdu půvabná. Máte fotografii toho Rampase?“

„Mám,“ vytahoval snímek Blodek, „ale není nejnovější. Popis se ovšem docela shoduje. Vendovi je devětačtyřicet a s tou postavou by to taky docela souhlasilo. Těch kaštanovejch vlasů má ale dost málo.“

Nešpor si prohlížel snímek. „Zdá se, že je to dobrý typ. Záleží na tom, jestli někdo z těch, kteří ho s holčičkou viděli, potvrdí jeho totožnost.“ Zamyslel se na chvíli a pak řekl: „Ale něco se mi přece jenom nezdá. Ten Rampas je chytrej chlap. Kasař. Myslíte, že by takovou věc udělal v místě, kde se častěji pohybuje? Přece musí vědět, že byl s holčičkou viděn, a že ho dříve nebo později někdo pozná!“

„Taková věc se obvykle neplánuje,“ oponoval Blodek. „Třeba chtěl doopravdy holčičku fotografovat a najednou mu ruplo v hlavě. A potom nevíme, jestli se chtěl do chaty ještě vrátit. Je možné, že by ji prodal.“

„V každém případě je nutno sehnat nějaký materiál, na jehož podkladě bychom mohli zahájit trestní stíhání,“ řekl kapitán. „Pokud vyjádření svědků nebude jednoznačné. Nebylo by špatné získat ty fotografie děvčátka!“

„Ty by mohl mít v chatě,“ mínil Blodek.

„Na to právě myslím,“ kývnul kapitán, „nechtěl byste se tam se mnou vypravit?“

✳✳✳

Dědek se zakousl do žateckého případu. Zavražděný Tomáš Kodeš byl třiatřicetiletý úředník, rozvedený, žil sám v malém rodinném domku a těšil se na okamžik, kdy si sedne za volant nového automobilu. Měl ušetřeno třicet tisíc a seznámil se s mužem, který mu chtěl za tento obnos přenechat svého fiata. Nelákal na Kodešovi zálohy, chtěl věc vyřídit jak se patří: pěkně z ruky do ruky. 24. června přijede vozem do Žatce, Kodeš bude mít připraveny peníze. Prohlédne si vůz a pak uzavřou pravoplatnou smlouvu. Tak to bylo ujednáno.

Kodeš si dopoledne v záložně vyzvedl třicet tisíc, avšak smlouvy ani automobilu se nedočkal. Byl udeřen zezadu do hlavy, patrně připraveným zabijákem, a krátce nato zemřel právě uprostřed svého pokoje. Bylo to dobře vymyšleno a nebylo se téměř čeho zachytit. Dědek vztekle uplivoval, protože Kodešovi známí nevěděli nic, nebo téměř nic. Pachatele nikdo neviděl a Kodeš ho nikomu nepopisoval. Pochlubil se jen, že bude kupovat fiata od jednoho chlápka z Plzně. Na to samozřejmě nelze dát a málokterý pachatel udá pravdivě své bydliště. Neví se ani jestli byl v Žatci vozem. V Kodešově bytě nezanechal nejmenší stopy. Byl na svůj čin pečlivě připraven.

„Jestli to nebyl Venda,“ říkal si dědek, „nezávidím tomu, kdo tenhle případ luští! Jestli to byl on, vím jedině, že má někde schovanejch třicet tisíc! A že je nemá doma, ačkoliv… nemohl přece tušit, že za ním v půl páté ráno přijdou! Zkusit by se to mělo!“

Dědek usoudil, že je nutno podniknout výpravu do Rampasova bytu. Soukromý detektiv má svá práva.

✳✳✳

Do bytu se dostal snadno a zahájil zevrubnou prohlídku. Bezvýsledně. Bojovat s Vendou Rampasem nebylo nikdy snadné. Ten uměl vždycky zahlazovat stopy jako málokdo!

„Počkat!“ vykřikl najednou dědek, „zahlazovat stopy, sakra! Pro Vendu v půl pátý ráno. Byl v pyžamu a lezl do postele. Na ramínku visely šaty, pod nimi byly vyleštěné boty. To je normálka, každý kasař, když se vrátí z práce, se dá do pořádku, aby na oděvu nezůstaly stopy z pracoviště. A Žatec je pracoviště rizikové – to jistě Venda věděl!“

Čambal popadl Vendovy polobotky a začal je pečlivě prohlížet. Byly vyleštěny, jako by se v nich někdo chystal do plesu, a co dědka nejvíc zaujalo, byly podrážky! Zřejmě několikrát umyté vodou a navíc načerněné. „To není samo sebou!“

Zabavil boty a s tou poměrně hubenou kořistí opustil byt. Poslal je k expertize a netrpělivě čekal. Jeho předpoklad se však vyplnil! Z laboratoře mu oznámili, že z rýhy v podrážce se jim podařilo vyrýpnout kousek červené hlíny, jejíž výskyt v chmelařských oblastech je běžný. Dědek se zaradoval. Pro něho byl Venda Rampas na lopatkách. Ale založit obvinění z loupežné vraždy na kousíčku červené hlíny není dost dobře možné. Je třeba sehnat něco průkaznějšího.

Čambal vstoupil do kanceláře nadporučíka Kříže a neodpustil si uštěpačnou poznámku: „Tak co? Jak pokračuje pátrání po vilném vrahu berounském?“

„Asi vás poněkud překvapím,“ řekl nadporučík Kříž klidně. „Teď jsem měl meziměstský hovor. Volal Blodek z Berouna. Prohledali s kapitánem Nešporem Rampasovu chatu a v podkroví za trámkem našli… no hádejte co?“

„Třicet tisíc,“ ušklíbl se dědek a zatvářil se znuděně. „To je přece jasný jako facka!“

Cukrářův podivný osud

Ten osud si cukrář Tožička rozhodně nezasloužil. Býval to milý, usměvavý a úspěšný člověk. Nikoho nezarmoutil a o rodinu se vzorně staral. K tragédii by nedošlo, kdyby na nedělní procházce nepotkal pana Jediňáka. To byl zamračený obézní člověk, který při chůzi připomínal kachnu. Teď byl ke všemu po mozkové příhodě a nepříčetně se šklebil. Nicméně pana Tožičku bezpečně poznal.

Když ho cukrář uctivě pozdravil, neodpověděl, jak by se slušelo a patřilo, nýbrž zamračil se jako tisíc belzebubů.

„Tožičko,“ zahuhňal, „ty dopadneš moc špatně. Budeš se smažit v pekle jako ten největší hříšník. Mezi smilníky a nájemnými vrahy! To, co jsi zavinil, se nedá jen tak lehce napravit!“

Dobrák Tožička se polekal a zamžikal svýma pomněnkově modrýma očima. „Já že jsem něco zavinil, pane Jediňák?“ žasl. „Snažím se přece žít zcela bezúhonně, vycházet se spoluobčany, jak jen to jde, a nikoho se nedotknout ani myšlenkou. Sousedy nepomlouvám, na charitu přispívám a o žádné stížnosti na sebe nebo moji rodinu opravdu nevím!“

Avšak na Jediňáka to neučinilo žádný dojem. Jen si opovržlivě odplivl. „Ubohý slepče,“ zahuhlal a zaskřípal zubama, „který nejsi schopen své odporné zločiny vidět! Což jsi nezaplevelil toto město sladkými a tučnými pokrmy? Nenalákal jsi na jejich vzhled i chuť stovky svých spoluobčanů? Nemáš na svědomí jejich obezitu a z ní vyplývající nemoce? Nezohavil jsi odpornou tloušťkou krasavice, které naivně naletěly na tvé lahůdky? Nezasáhl jsi krutě do lidských osudů? Jen se podívej na mne! Býval jsem pohyblivý, štíhlý muž, a teď dožívám svůj zpackaný život jako pytel povidel. Valím se z posledních sil, těžce dýchám a v jednom kuse tě proklínám. Přeju ti to nejhorší. Ty ses napakoval, usmíváš se na všechny strany, ale tvé obézní oběti hynou dušeny vlastním sádlem!

To by nemělo zůstat bez odplaty? Ba ne, milánku! Prozřetelnost už ti sestavuje účet! Ze svých hříchů se nevymluvíš a milost si nevyhádáš! Musíš trpět ještě více než tvé oběti! Nic si nenamlouvej, Tožičko, už se z toho nevykroutíš! To ti slibuji já, Vratislav Jediňák!“

Cukrář byl upřímně zděšen a div z toho úleku neztratil vědomí. Na takové výlevy zlosti nebyl totiž zvyklý. Spíše byl zahrnován úsměvy, laskavými slovy a projevy sympatie. Ani nebylo divu. Takový bezkonfliktní vlídný člověk si příliš nepřátel nenadělá. Ani od Jediňáka nečekal, že se tak nenávistně projeví.

Proto není divu, že na to stále musel myslet. „Ten nešťastný člověk se jistě pomátl,“ opakoval si stále, „a to, co mi vmetl do tváře, jistě nikdo jiný nesdílí. To, že cukrář prodává dorty, cukrovinky a zmrzlinu, je přece normální věc! Každý občan si má zvážit, v jakém množství si má toto zboží koupit. A také má posoudit, do jaké míry škodí jeho zdraví. Tak to je a já už o tom odmítám uvažovat!“

Pan Tožička však tyto myšlenky neodháněl dlouho. Ani ne týden. Potom totiž pan Jediňák zemřel na další mozkovou příhodu. A ještě téže noci se cukráři o zlověstném starci zdálo. Odulý a nevzhledný dědek si dával záležet. Producíroval se jako filmová hvězda, hrozil pěstí a vyrážel ze sebe nenávistná slova. Připomínal tak trochu Kozinu, zvoucího Lomikara k božímu soudu.

To nebylo pro cukráře nic příjemného. Tak citlivý člověk musel nesmírně trpět. A protože nepatřil k nemluvům a lidem uzavřeným, ulevoval si, jak mohl. Stěžoval si na zlého nebožtíka a se svými sny seznámil téměř celé město. Jeho zákazníci se bohužel projevili jako škodolibci. Ustavičně se Tožičky vyptávali a měli radost, když si stěžoval stále dokola. Řekl bych, že to bylo dost bezohledné. Každý, kdo si šel koupit věneček nebo kornout zmrzliny, vyžadoval podrobné vylíčení snu. A cukrář se nevzpěčoval.

Pak se ale opakovala známá historie s Kozinou a Lomikarem. Do roka a do dne pan Tožička rozvážel své výrobky a vjel svým kombíkem pod kamion. Pochopitelně to nepřežil. Všichni se shodovali na tom, že tak znamenitého cukráře a dobrého člověka je obrovská škoda.

Tím to ale neskončilo. Začalo se z ničeho nic říkat, že se zesnulý cukrář zjevuje na hřbitově. Odprošuje prý všechny, kterým pokazil štíhlou linii a poletuje nad hroby se slzami v očích. Na druhé straně se ale říká, že si tuhle historku vymyslela zlomyslná vdova Jediňáková.

Tichý písař

Svatojiřský klášter na Pražském hradě k sobě váže nesčetně pověstí a legend. Není se čemu divit, vždyť historie kláštera skrývá celé dějiny křesťanství na našem území. Když kníže Vratislav I. zakládal baziliku svatého Jiří, netušil, že mu smrt nedovolí bohulibé dílo dokončit. To se povedlo až knížeti Václavovi, který se rozhodl pohřbít svou uškrcenou babičku Ludmilu na důstojném místě a dominantní stavba na návrší nad Vltavou se mu jevila nanejvýš příhodná. Navíc se k bazilice vázala existence sboru kanovníků, starající se o církevní věci státu ještě před vznikem pražského biskupství, o něž se zasloužila Mlada, sestra knížete Boleslava II. Přijala řeholní jméno Marie, do klášterního konventu přivedla sbor panen a stala se abatyší prvního ženského benediktinského kláštera v Čechách.

Tak vážené místo, později pohřebiště Přemyslovců, povětšinou spravovala abatyše z přemyslovského rodu. I když panovnický rod vymřel Václavem III. po meči a posléze i po přeslici, život pod Hradem i v klášteře šel dál. Všechno to dokládají podrobné dějiny místa, uložené ve skriptoriu. Badatel se tam dočte leccos zajímavého, ale následující příběh nebyl zaznamenám písmem; jen se předával od úst k ústům.

Jednou za bezměsíčné noci nám neznámá abatyše, kráčejíc dlouhou tichou chodbou při kontrole, zda jsou všechny sestry ve svých celách, potkala nepatřičnou návštěvu. Proti ní se neslyšně pohyboval tichý mladý muž, s kalamářem u pasu a s brkem v ruce. Podle atributů ho abatyše identifikovala jako písaře, ale nikoho takového, a obzvlášť muže, matka představená nezaměstnávala.

Setkání to bylo na mrtvici. Ale písař přešel, uctivě a nic nežádaje. A abatyše, aby se vyhnula dotěrným dotazům, událost zamlčela. Ani ji nenapadlo, že by ten noční host mohl patřit k některé řeholnici.

„Jsou to samé zbožné ženy, žádnou z nich nemohu podezřívat, že by tajně přijímala pánské návštěvy. Nejspíš to bylo nějaké strašidlo,“ říkala si sama pro sebe, aby umlčela otázky neodbytně vířící hlavou. „V tak staré budově se docela určitě skrývá hodně duchů a přízraků, a já si na ně posvítím!“

Leč neposvítila. Ač se písař zjevoval znovu a znovu, a nejen představené, nikdo o něm nemluvil, ale protože to bylo strašidlo hodné a neškodné, nikdo se ho nebál. Zmizelo stejně náhle jak se objevilo, jedné bezměsíčné noci se uprostřed chodby rozplynulo a už se vícekrát nezjevilo.

Říká se, že při blíže neurčeném archeologickém průzkumu byla pod dlažbou hlavní chodby tohoto ženského kláštera nalezena kostra mladého muže, o jehož existenci klášterní matrika přirozeně nic neví a neříká.

Otylé strašidlo

Když už jsme se dostali až ke strašidlům, je snad na místě zaznamenat, že cukrář Tožička není prvním reprezentantem tajemna z kulinární oblasti. Historie zná například postavu otylého kupce Haňky, velikého žrouta, mlsouna a hamižného člověka, který se často stavěl ve Valdštejnské hospodě na gáblíček. Kupec nehromadil zlato ani nemovitosti, ale konzumoval neuvěřitelné množství jídla. Obvykle si dával pečenou husu, někdy k tomu ještě krocana, kopu vajec a zapil to nejméně dvaceti žejdlíky vína. Jídlo do něho padalo jako do hluboké studny. Podle toho taky vypadal. Vůbec mu nevadilo, že stále přibýval na váze, až se za ním lidé otáčeli. Tvrdil, že břicho zdobí bohatce a chuďas nemá právo se jím pyšnit. Brzy se mělo ukázat, že sociální cit mu chybí úplně.

Jednoho večera se do Valdštejnské hospody vbelhal žebrák a prosil alespoň o skývu suchého chleba. „Co je mi po tobě?“ zafuněl tlusťoch. „Hubeňouři jsou neštěstím lidstva! To si raději dám ještě jednu husu!“ Dal si ji a velice se tím pobavil. To se žebrákovi ani trochu nelíbilo. „Bodejž bys puknul!“ vyslovil přání a nemusel dlouho čekat na jeho vyplnění. Jako by přivolal boží trest. Po druhé porci husy kupec opravdu praskl a svalil se mrtev k zemi.

Čas od času se tam objevuje jako dost nepohledné strašidlo a smutně předvádí překvapeným hostům prasklý břich. Je to strašidlo zcela neškodné a upřímně lituje své trestuhodné žravosti. Ale ať lituje nebo nelituje, strašit musí. Takové je rozhodnutí vyšších míst. Vysvobodit ho může hladový chudák, který nad ním uroní slzu upřímného soucitu a podělí se s ním o poslední skývu chleba.

Ohnivý krocan

Kupec Haňka není zdaleka jediný, kdo doplatil na svou bezměrnou žravost. Přímo hororový příběh se na počátku osmnáctého století udál v Libomyšli. Ne že by tam měli radost z jakéhokoli strašidla, které se objeví, ale tohle si počínalo příliš hlučně a nebylo snadné ho přehlédnout nebo ignorovat.

Strašidla bývají různá. Známe trpaslíky i obry, bezhlavé mnichy, bílé paní, rytíře, ohnivé muže, rarachy, potvory propadající se do země nebo hříšníky proměněné v rozličná zvířata nebo dokonce v neživé předměty. Mohli bychom ve výčtu pokračovat, ale soudím, že to není nutné. Spíše je na místě objasnit existenci ohnivého krocana, který se zjevoval ve mlýně nebo na přilehlé louce u Libomyšle na Hořovicku.

Ze vzteklého krocana jde hrůza vždycky, ale když tluče ohnivými křídly právě o půlnoci a klove kolem sebe zobákem, ze kterého šlehají plameny jako z dračí tlamy, to už je na pováženou. Kdo krocana viděl, byť jen z velké dálky, třásl se strachem několik dní a v noci míval divoké sny. Ani se tomu nemůžeme příliš divit.

V Libomyšli neviděli tyhle půlnoční výtržnosti rádi. Starosta vyzýval ponocného, aby krocana podřízl, ale ponocný se oháněl tím, že louka patří k mlýnu a on že na cizí pozemek v nočních hodinách nikdy nevstoupí. Krocana se samozřejmě nebojí, ale nemůže porušit své zásady. Odmítl i obecní strážník a vyhlášený silák, jemuž nebylo zatěžko vyházet o posvícení celou hospodu ven.

Ohnivý krocan řádil dál podle libosti a v mlýně se obávali, že jedné noci zapálí hospodářské budovy. Netušili, že tím strašidelným ptákem je sám zesnulý mlynář, který zemřel právě o Velikonocích.

To bylo tak: pan otec, jak se mlynáři říkalo, byl nesmírný žrout a téměř si nezadal s pohádkovým Otesánkem. Tátu a mámu sice nespolkl, ale jinak před ním nic neobstálo. Klidně zbaštil na posezení celou husu a ještě si dal jako moučník pekáč makových buchet. Zapil to džbánkem smetany a už se zase rozhlížel, kde by co zbodl. Jeho bezedný žaludek se stal terčem posměchu, ale mnozí mlynářovy výkony obdivovali. Říkali, že by se měl zúčastnit nějaké veliké soutěže žroutů a proslavit nepatrnou Libomyšl třeba i za hranicemi. K tomu se žravý mlynář nikdy neodhodlal.

Každý si ale jistě dovede představit, jak těžce pan otec snášel velkopáteční předvelikonoční půst. To byla pro něj učiněná pohroma. Ale pan farář byl přísný, rodina i chasa měla oči všude a dostat se ke slušnému soustu bylo takřka nemožné. Mlynář z té hrůzy div nebrečel a hlady málem okusoval vantroky.

Teď se zase blížily Velikonoce a mlynář nebyl daleko zhroucení, když pan farář z kazatelny pohovořil o významu postní doby. Mlynář se rozhodl k velice ohavnému činu. Na Zelený čtvrtek si zajel do Hořovic a koupil tam velikého krocana. V hospodě si ho nechal upéct a v pytli ho přepravil do svého mlýna. Schoval si ho do sklepa a tam pak po celý Velký pátek tajně debužíroval. Obrovského ptáka slupl jako malinu a to byl skutečně výkon mimořádný.

Jenomže potom se panu otci udělalo špatně. Chytil ho žlučníkový záchvat a přivolaný doktor nad ním jenom kroutil hlavou: „To jsem blázen,“ říkal, „jak je možné, že právě při půstu máte takové potíže? Nechci se vás dotknout, ale tohle vypadá, jako byste se přecpal!“

„Jak vás tohle mohlo napadnout?“ vzdychal z postele mlynář. „Celý den jsem nevzal do úst! Ale co se děje v mých vnitřnostech, to si vůbec nedovedete představit. Jako by mě tam něco klovalo! To je učiněná hrůza! Klov! Klov! Klov!“

„Ty pocity budou zřejmě z hladu,“ usoudil doktor. „O Velikonocích si dáte pěkně o nosu a bude zase všechno v nejlepším pořádku!“

Jenže nebylo. Mlynář se neuzdravil a ráno na Bílou sobotu vypustil duši, aniž se k něčemu přiznal.

Měl krásný pohřeb, všichni ho litovali a příběh mohl skončit. Neskončil. Mlynář neměl v hrobě klidu a začal se na louce před mlýnem zjevovat v nové podobě. Strašil a každý před ním zděšeně prchal.

Pouze jeden pacholek se odvážil vyjít ven a ohnat se po krocanovi klackem, ale to si dal! V tu ránu ležel na zádech a krocan ho kloval jako pominutý. Ráno pacholka odvezli do špitálu s popáleninami třetího stupně.

Výtržnosti před mlýnem pokračovaly. Libomyšlský starosta, který už nevěděl, kudy kam, napsal okresnímu hejtmanovi do Hořovic. Aby jeho dopis neskončil v koši, prohlásil, že ohnivý krocan provolává na louce protistátní hesla a ostouzí císaře pána.

Tohle nemohl hejtman nechat bez povšimnutí. Nařídil odstřel nepohodlného ptáka a tak se k mlýnu vypravila celá četa ostrostřelců. Byla z toho mírná ostuda. Ostrostřelci stříleli celou noc, ale ohnivý krocan mezi jejich kulkami doslova tančil. Ani jednou nebyl zasažen. Když svítalo, krocan rozverně zakřičel, zapálil ostrostřelcům uniformy a zmizel neznámo kam.

Okresní hejtman se ocitl v tísni. Hleděl na popálené ostrostřelce a mumlal, že to není samo sebou. Také uvažoval o tom, že se dá přeložit na nějaký méně nebezpečný okres. Pak ale dostal nápad a šel se poradit s panem děkanem, s nímž hrával v hostinci karty.

„Důstojnosti,“ pravil, „tohle je malér, který nespadá do mé kompetence. Jsem strážce veřejného pořádku, ale nikdo mě nemůže donutit, abych bojoval s ďábelskými potvorami. Mí ostrostřelci vypadají jako topinky!“

„Ruka satanova je zde zcela patrná,“ připustil děkan, „ale nehodí se, abych nedodržel služební postup. S krocanem si musí poradit místní farář.“

Ten příliš nadšen nebyl, ale co měl dělat? Litoval, že nemá nějakou nehořlavou sutanu, ale příkazu neodporoval.

„Dcero,“ pravil hospodyni, „připrav nějakou mast na spáleniny. Snad třezalku a také syrová vajíčka. Zřejmě se vrátím v dezolátním stavu!“

Vydal se k mlýnu, pohovořil s jeho obyvateli a o půlnoci vykročil na louku. Téměř současně se tam snesl i ohnivý krocan.

Farář se spěšně pokřižoval. „Ptáku neblahý,“ oslovil ohnivé zjevení. „Proč rušíš klid nás, smrtelných hříšníků?“

Poněkud při tom couvl, neboť čekal, že se naň krocan vrhne. Ale nevrhl. Ohnivec zakvokal jako slepice a přicupital farářovi k nohám. Plameny z něj nešlehaly, ale jen blikaly jako kostelní svíčky.

„Velebný pane,“ děl krocan lidským hlasem. „Jsem velice nešťastné strašidlo. Přežral jsem se na Veliký pátek masem a teď zde musím celé noci plápolat. Připadám si jako šašek, ale co mohu dělat? Pokud mi vy, nebo jiný kněz nedá rozhřešení, nebudu mít v hrobě klid až do konce světa!“

„Synu!“ vyrazil ze sebe farář. „Je ti odpuštěno! Odleť s pokojem!“

Krocan vydal radostný skřek, zasyčel jako oheň politý vodou a v tu ránu zmizel. Navždy.

Upřímně řečeno, je to škoda. Alespoň z hlediska turistického ruchu. Ohnivý krocan by byl dnes znamenitá atrakce. Nimrodi z devizové oblasti by si chodili do Libomyšle zastřílet a doma by pak pyšně kdekomu ukazovali utržené popáleniny. Jenomže to my už dnes nenapravíme. Mlynář byl právoplatně vysvobozen a není naděje, že by se na strašidelnou louku ještě někdy vrátil. Farářova horlivost nás zřejmě dost poškodila a navíc sotva zabránila mlynářovým potomkům, aby si cpali břicha třeba na Velký pátek.

Inspirace

„Výhody pokroku jsou někdy relativní,“ pravil pan Sunar zamyšleně. „Tady kupříkladu čtu v Černé kronice, že jeden žárlivý manžel vyhodil manželku z jedoucího vlaku a dostal za to tři roky. Vzhledem k tomu, že dotyčná dáma byla pouze potlučena, je to, řekněme, přiměřený trest. Ale podívejme se na to jinak! Žárlivost, stejně jako láska, nezná časové omezení. Tento příběh se mohl udát kdykoliv, například před dvěma sty léty. Jenomže tehdy vlaky nejezdily. Onen pán by vyhodil manželku nanejvýš z bryčky. Dáma by si v nejhorším odřela koleno a s tím by snad ani nemohla k soudu. Na druhé straně se tato scéna mohla odehrát v letadle, dejme tomu, patnáct kilometrů nad zemí. Rychlost: osm set kilometrů za hodinu. Neničme si iluze, že by to vyhozená dáma přežila. Soud by to musel kvalifikovat jako vraždu a pán by se smíchy neudržel. A přitom: Podstata činu je stále stejná! Vyhození dámy z dopravního prostředku!“

„Mne se to netýká, protože já bych svou ženu odnikud vyhodit nemohl,“ zavrčel pan Ondřasina, „ona má porušenou sekreci žláz a neprošla by dveřmi. My máme jiný starosti! Když jsem si ji bral, vážila čtyřicet devět kilo. A teď, milej pane, tohle! Není to k vzteku?“

„Přivádíte mě na další zajímavou myšlenku,“ řekl pan Sunar. „Žárlivý muž mohl manželku vyhodit z vlaku, jelikož to její proporce dovolovaly. Kdyby žárlil na ženu nepřiměřeně obézní, patrně by se mu tento čin vůbec nezdařil. Cloumal by ženou v chodbičce vlaku a na víc by se nezmohl. Ačkoliv úmysly by byly naprosto stejné, vyšel by zcela bez trestu. Není to zajímavé?“

„Není,“ odtušil pan Ondřasina, „člověk má dost svých starostí, co by strkal nos do cizích! Já, proč to nepřiznat, jsem taky žárlivej člověk. Ne zrovna Othello, ale nemám rád, když se kolem mý ženy motaj mužský! Když vážila padesát tři kilogramy, začal se o ni zajímat úředník Šlupka z penzijního úřadu. Takovej suchej, v tváři nazelenalej. Pár jsem mu jich vrazil a bylo po náklonnosti. Jenže teď se žena seznámila na odtučňovacím středisku s hromotlukem, kterej váží sto šedesát kilo. To je potom, milej pane, těžký žárlení! Aby člověk spravedlivě žárlil a ještě za to dostal přes hubu, s tím bych nemohl souhlasit! To se mi nezdá!“

„Tam jsem chtěl dojít!“ zajásal pan Sunar. „Potvrzujete můj názor, že spravedlnost neexistuje! Já, například, jsem také člověk, jemuž pocity žárlivosti nejsou cizí. Ale radikalismus u mne nepřichází v úvahu. Moje žena mě totiž bije. Je to smutné, ale nařeže mi, kdy si vzpomene. Někdy jsem vinen, jindy nejsem. Ono jí na tom moc nesejde. Někdy mě zmydlí z pouhého rozmaru. Kdybych začal žárlit ve vlaku, nejspíš by vyhodila ona mne.“

„A dostala by tři roky,“ skočil mu do řeči pan Ondřasina.

Pan Sunar se rozzářil. „To je nápad!“ zvolal. „Důsledky jejího činu jsem nestačil domyslet, ale jsou podle mého názoru nesporné. Dostala by tři roky a to by jí už napravilo hlavu! Jen mi dělá starost, aby mě nevyhodila proti směru jízdy! Nebo aby na vedlejší koleji nejel rychlík!“

„To by chtělo pořádně promyslet,“ radil pan Ondřasina, „a taky se podívat do jízdního řádu.“

„Máte pravdu!“ souhlasil pan Sunar, „a budu mít o čem přemýšlet! Když si inteligentní lidé vymění názory, tak je to navzájem prospěšné. Řeknu vám bez obalu, že mi dnešní odpoledne hodně dalo. Jsou lidé, kteří volný čas jen tak proklábosí a svůj duševní život soustavně neobohacují. Takových prázdných lidí je mi líto!“

„Mně taky,“ řekl pan Ondřasina, „tak na shledanou!“

„Teď mi napadá,“ volal za ním pan Sunar, „že by mé ženě přitížilo, kdyby svůj hnusný čin spáchala pod vlivem alkoholu. Než mě vyhodí z vlaku, dám jí něčeho napít!“

Radostně zamnul rukama a s elánem se pustil do další zprávy Černé kroniky.

Horor s příjemným koncem

Před Pajrekem se v třicetileté válce bojovalo o sto šest. Švédové bránili každý kámen a ustupovali velice neradi. Pak ale jedna z kulí zasáhla vysokého důstojníka a bez něj si na vítězství netroufali. Dovlekli těžce zraněného oficíra a šlechtice do hospody pod hradem a přikázali hostinskému, aby se o vzácného hosta dobře postaral. Aby netratil, dali mu měšec zlaťáků, za které by mohl hospitalizovat půl armády. Potom zmizeli.

Hostinský nebyl žádný milosrdný bratr. Utloukl důstojníka palicí a dovlekl ho do sklepa. Chtěl ho tu zahrabat, ale boží mlýny mlely překvapivě rychle. Hospoda, která válkou dost utrpěla, se po dělovém zásahu otřásla v základech a hostinského i s jeho obětí zasypala.

Protože nikoho ani nenapadlo, že by se měl pustit do oprav, zřícenina dále chátrala. Na nápad uvést ji znovu do přijatelného stavu přišel po letech muž jménem Jakub. Žena mu zemřela a tak s sebou po světě zničeném válkou vodil dcerku Kristýnu. Říkal, že je na čase konečně se někde usadit a tahle barabizna zřejmě dávno nikomu neříkala pane. Jakub si to pro jistotu ještě ověřil a pak se dal s chutí do práce. Kristýnka mu samozřejmě pomáhala, protože pracovitost byla jednou z jejích hlavních ctností. Odklízeli zřícené zdivo a třídili stavební materiál. Šlo jim to celkem dobře, ale najednou Kristýnka zavřeštěla:

„Ruka! Támhle je nějaká ruka! A drží měšec!“

Jakub se podíval směrem, kterým vyděšená Kristýnka ukazovala, ale neviděl nic. Zato Kristýnka hleděla na vyschlou ruku s měšcem, která jakoby se chtěla vysoukat z hromady suti. A chraptivý, trochu zoufalý hlas chrčel: „Ber! Prosím tě, ber!“

Kristýnka okamžitě referovala Jakubovi, který jenom udiveně vrtěl hlavou a nevěděl, jak dcerce poradit.

„No co,“ řekl konečně, „hloupej, kdo dává, hloupější, kdo nebere. Jestliže ti je nabízen měšec, tak po něm chňapni a uctivě poděkuj.“

Kristýnka popadla měšec, ale k poděkování se nedostala. Naopak. Tajemný chraptivý hlas jí poděkoval sám. „Vysvobodilas mě z prokletí, krásná panno,“ zachrčel vděčně, „a zbavilas mě nesmírných útrap. Jistě si s penězi poradíš lépe, než bych to dovedl já!“

Hlas dochraptěl a ruka se vsoukala do země. Kristýnka s Jakubem otevřeli měšec a málem z toho lesku oslepli. Usoudili, že jejich životní úroveň se rapidně zvedne. Krátce na to si koupili velkostatek a Kristýnka se provdala za rytíře.

Hřbitovní problém

Jindřich Podlesňák byl vážený odborník, hlavně v určování patogenních zón. Občas také proutkařil a vyhledával skryté prameny, ale proslulost získal zejména v četných domácnostech. Když tam vstoupil, všecko se radikálně měnilo. Procházel je s přísným výrazem v tváři a před sebou třímal virguli, která v jeho rukou jakoby obživla.

„Proboha!“ sténal odborník. „Tento byt je samá nástraha. Téměř v každém koutě číhá nebezpečí. Je zde více záporných geopatogenních zón než ve staré Retovně. Je vůbec možné, abyste to tady ve zdraví přežili? Podívejte, co dělá virgule tady nad tou postelí! Tady může spát jedině sebevrah! Pomozte mi ji odsunout sem k té stěně! No vidíte, virgule se uklidnila! No, a co uděláme s tímto gaučem?“

Jindřich Podlesňák obvykle přestavěl veškerý nábytek, způsobil majitelům bytu silné bolesti hlavy, ale vcelku si vedl velice úspěšně. Na chválu a dobrá doporučení si nemohl stěžovat. Jeho sebevědomí vzrůstalo a on sám se často chlubil, kolika nespavcům a neurotikům zachránil zdraví nebo zpříjemnil život. Pomohl každému, a v tom byl, jak se ukázalo, kámen úrazu. Bezdomovce Rokytu měl rozhodně odmítnout. Jenže právě to soucitný Podlesňák nedovedl, i když žadatelova vizáž byla nevábná.

„Mistře,“ huhlal bezdomovec. „Jsem každopádně chudák. Spím, kde se dá. Někdy v roští, jindy v kanále. Nejlíp mi bylo v kozím chlívku, ale ten luxus se nedal udržet. Ale nepohrdnu ničím. Teď si zařizuju márnici, a tam se mi docela líbí.“

„Márnici?“ podivil se proutkař. „Myslíte to ponuré stavení na hřbitově?“

„A kde jinde?“ zeptal se Rokyta. „Přece byste nehledal márnici někde na Ořechovce? Ale já se mezi honoraci necpu a mrtvých se nebojím. Ten domeček je úplně prázdný a nebožtíky tam už nedávají. Připadám si, jako kdyby mi přidělili kvartýr. Spím na pryčně a připadám si div ne jako buržoust. Až na to, že dlouho nemohu usnout. Nikdy jsem s tím neměl problémy, ale teď to musím řešit. Proto jsem si dovolil přijít za vámi!“

Vrhl na Podlesňáka pohled plný důvěry a pokračoval: „Vy jste odborník na slovo vzatý a já mám pocit, že ta pryčna není v richtiku. Nejspíš je ve špatné zóně a mělo by se s ní pohnout. Jen kdybych věděl, kterým směrem! Abych si nakonec ještě nepohoršil! Ale vy byste mi, Mistře, mohl pomoct! Říká se o vás, že jste humanista a s chudými lidmi bez přístřeší máte soucit!“

Podlesňákovi se moc na hřbitov nechtělo, ale nechal se zviklat. S bezdomovcem a s virgulí se vypravil k márnici. Bylo to polorozpadlé stavení určené k odstranění, ale nikdo se k tomu neměl, takže Rokyta získal přístřeší. Byl na to patřičně pyšný. „Podnikatelské baroko to není,“ vtipkoval, „ale pro mne je to dost dobré. Až na tu pryčnu.“ Ta také měla do postele s nebesy dost daleko. S nebožtíky se nikdy nikdo moc nepáral.

Podlesňák použil virguli a ta začala tančit tak, že se mu málem vyškubla z ruky.

„U Joviše!“ vyhrkl proutkař. „Tady je víc negativních jevů než v tunelu po srážce vlaků! Skoro se bojím, což bych mohl doložit husí kůží na zádech!“ To od něj nikdo nepožadoval. Podlesňák proto pokračoval ve svém poslání a zápolil s pryčnou. S Rokytovou pomocí ji odtáhl k protější stěně. „Tady to taky nebude ideální,“ brblal, „ale přece jen to může být o něco lepší. I když já bych šel raději spát někam pod most.“

„Márnice se nevzdám,“ rozhodl bezdomovec, „a budu o ni bojovat třeba s vládou! Děkuju vám za pomoc a doufám, že v noci usnu alespoň na malou chvilku.“

Tím Podlesňáka propustil a ten se mohl vrátit k mohovitějším zákazníkům. O márnici už nechtěl ani slyšet! To se mu nemělo vyplnit.

Hned následující noci se mu život začínal proměňovat v peklo, ne-li v něco mnohem horšího. Zpočátku to považoval za živé hororové sny, ale záhy pochopil, že to je drsná, dosud jen tušená realita. O půlnoci se Podlesňákova ložnice proměnila v přehlídku děsivých příšer, které kvičely, skuhraly, prskaly, šklebily se a cvakaly zuby. Pokud nějaké měly. Pokud ne, šermovaly fialovými jazyky, valily vodnaté oči a syčely jako hadi.

To se proutkařovi ani za mák nelíbilo. Takové povyražení neměl ve svém věku zapotřebí a neměl ani tušení, čím si to zasloužil. Brzy se to však dozvěděl. Tuto nezvyklou podobu na sebe vzali nebožtíci, kteří ho přišli navštívit a upozornit na příkoří, jež jim údajně způsobil.

Jinak se sem totiž dostavit nemohli. Výprava kostlivců nebo zombií by patrně způsobila nepatřičnou pozornost a problémy v dopravě. Bylo třeba přemístit se vzduchem a v podobě, kterou na sebe duchové za jistých okolností vzít mohou. Nelze říci, že by výběr odpovídal všem estetickým normám. Někteří duchové neměli dobrý vkus a pořádně to přešvihli. Hýřili barvami a chovali se jako na laciné estrádě.

Přesto se Podlesňák nebavil, a dokonce se třásl hrůzou. Neuměl si představit, jak tento mumraj skončí. Měl totiž srdeční arytmii a vysoký krevní tlak. Navíc je možné, že si večer zapomněl vzít prášky.

Naštěstí duchové začali srozumitelně komunikovat. Zejména jeden, který vypadal jako krvavá tlačenka, se projevoval coby hlavní mluvčí. Jisté nedostatky samozřejmě měl. Huhlal, šišlal a škytal. Nicméně se proutkař dozvěděl, v čem je problém. Duchové si přišli stěžovat na jeho zásah v márnici.

„Márnice je naše,“ tvrdil duch Krvavá tlačenka, „a ten bezdomovec je vetřelec, který nás vůbec nevnímá. V podstatě je nám lhostejný a necháváme ho na pokoji. Jenomže teď se všechno změnilo. Na jeho žádost jste negativně zasáhl do našeho životního prostředí. Přemístění pryčny vyhovuje vetřelci, ale nás poškozuje. Jsme tím pobouřeni, protože nemáme kam přemístit náš kulturní koutek. Jménem všech nebožtíků vás žádám, abyste učinil nápravu. Jinak se náš nátlak zvýší – a vy se z toho zblázníte!“

K tomu neměl Podlesňák daleko ani v této chvíli. Tím spíše, že duchové rejdili místností jako rybky v akváriu a zlověstně hvízdali. Přestali až ve chvíli, kdy proutkař vykoktal slib, že všechna příkoří, která způsobil, velice rychle napraví. Poté představení skončilo. Duchové odpluli na hřbitov a Podlesňák se mohl nakrmit prášky. Už toho měl zapotřebí.

Avšak druhý den musel jednat. Nehodlal připustit, aby se nepříjemná noční návštěva opakovala. Rozmazlený bezdomovec mu za to nestojí.

Sotva se dal trochu psychicky dohromady, vyrazil na hřbitov se zcela jasným záměrem. Chtěl všechno dát do stavu, v jakém to bylo včera.

Sotva ale došel k hřbitovní zdi, zaslechl kletby a nadávky bezdomovce Rokyty. Vzápětí Podlesňák zjistil, co se děje. Stavební firma se konečně rozhoupala a začala pracovat na odstranění zchátralé stavby. Tři muži v pracovních oděvech bourali márnici bez ohledu na Rokytův křik.

Podlesňákovi se takřka okamžitě ulevilo. Problém zmizel, alespoň pro něj. Bezdomovec si bude muset najít nějaké útulné křoví a nebude bádat nad geopatogenními zónami. Stavební firma splní svůj úkol, a jak si to vyřeší rozzlobení duchové, není už proutkařova věc. Lépe to dopadnout ani nemohlo.

„Doufám,“ říkal si Podlesňák, „že mě v noci ty příšery nenavštíví. Mám jenom jedno zdraví.“

Ale jistota je jistota. Po zralé úvaze se Podlesňák sbalil a odejel na Dobříšsko, aby několika chatařům objevil zdroje pitné vody. Jen si musí dát pozor, aby svou virgulí nemával někde poblíž hřbitova.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Koktavé strašidlo.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.