Přeložila Tatjana Jandourková

LOST GIRLS

Copyright © Angela Marsons 2015

Translation © Tatjana Jandourková, 2017

ISBN 978-80-242-8030-1

Tato kniha je věnována Mary Forrestové, jejíž láska

a ušlechtilost ovlivnila mnohé včetně mě.

Mary, všechny jsi nás tolik naučila a tyto lekce

navždy zůstanou v našich srdcích.

PROLOG

Únor 2014

Výkřik Emily Billinghamové zanikl v dlani, která jí zakrývala ústa. Tenké silné prsty jí bolestivě tiskly spodní čelist. Škubla dozadu hlavou, aby se neznámému vytrhla. Temenem však narazila na něco tvrdého, na žebra.

„Nech toho, ty blbá malá čubko,“ zavrčel a dál ji vlekl dozadu.

Bušení v uších téměř přehlušilo jeho slova. Vnímala, jak jí prudce tluče srdce.

Kus hadru zavázaného přes oči jí znemožňoval vidět okolí, ale pod nohama cítila štěrk.

Každým krokem se vzdalovala od Suzie.

Emily se znovu vzepřela. Pomocí nadloktí se pokusila od něj odstrčit, přitáhl si ji však ještě pevněji k tělu. Snažila se vymanit z jeho sevření, ale jen víc zatnul paže. Nechtěla s ním jít. Musí se osvobodit. Musí najít pomoc. Táta by věděl co dělat. Táta by je zachránil obě.

Uslyšela zaskřípání dveří od auta. Ach ne, zase ta dodávka. Emily napjala všechny síly a znovu se pokusila vykřiknout. Nechtěla, aby ji zavřel zpátky do dodávky.

„Ne… prosím…“ naříkala, zatímco se mu snažila vykroutit. Surově ji zezadu kopl do podkolenní jamky.

Noha se jí podlomila a Emily zavrávorala dopředu, ale muž ji popadl za vlasy a zabrzdil tak její pád na zem.

Kůže na hlavě ji začala pálit, do očí jí vhrkly slzy.

Jediným pohybem ji hodil dozadu do vozu a zabouchl dveře. Vydaly stejný plechový zvuk jako před několika dny, kdy byla na cestě do školy.

Její třída se teď zdála být tak vzdálená a Emily netušila, jestli ještě někdy uvidí své kamarády.

Dodávka začala prudce couvat, což ji odhodilo na dveře. V týlu jí vystřelila bolest jako ohňostroj.

Emily se stočila doprava, ale v té rychlosti ji to znovu odmrštilo na stranu.

Jak vůz při rychlé jízdě divoce nadskakoval, Emily narážela obličejem do dřevěné podlahy vozu. Škubla sebou, když si roztrhla holé lýtko o nějaký hřebík. Na kotník jí stekla tenká stružka teplé krve. Suzie by jí řekla, že musí být silná. Jako když si jednou při tělocviku vymkla zápěstí. Suzie ji tehdy vzala za druhou ruku, stiskem jí dodávala odvahu a utěšovala ji, že všechno bude v pořádku. A měla pravdu.

Ale tentokrát pravdu neměla.

„Já to nedokážu, Suzie, promiň mi to,“ zašeptala Emily a rozplakala se usedavěji. Chtěla být statečná kvůli Suzie, ale chvění, které začalo v nohou, se jí teď rozšířilo do celého těla.

Přitáhla si kolena k bradě a stočila se do co nejmenšího klubíčka, ale chvění nepřestávalo.

Ucítila, jak jí mezi stehny unikla kapka moči. Pramínek se změnil v proud a tělo bylo bezmocné ho zastavit.

Z hrdla se jí vydral vyděšený vzlyk a Emily se začala modlit, aby její utrpení skončilo.

A potom najednou dodávka zabrzdila.

„Prosím, m-mami, přijď si pro mě,“ šeptala Emily, když se kolem ní rozhostilo zlověstné ticho.

Ležela bez hnutí u dveří. Třesavka jí ochromila ruce i nohy. Neměla už sílu tomu muži vzdorovat a trpně čekala, co přijde dál.

Když její únosce otevřel dveře, strachem se jí sevřelo hrdlo.

KAPITOLA 1

Black Country – březen 2015

Kim Stoneová cítila, jak se v ní postupně rozhořívá hněv. Z ohniska v mozku putoval jako elektřina až do chodidel a pak se znovu začal šířit vzhůru.

Kdyby teď vedle ní stál její parťák Bryant, nabádal by ji, aby se uklidnila. Aby nejdříve myslela a teprve potom jednala. Aby zvážila svou kariéru, své živobytí.

Takže bylo jenom dobře, že teď byla sama.

Fitcentrum Pure Gym se nacházelo na Level Street v Brierley Hill a táhlo se od obchodního centra Merry Hill až ke komplexu kanceláří a restaurací Waterfront.

Bylo nedělní poledne a parkoviště praskalo ve švech. Kim ho jednou objela, než uviděla auto, které hledala. Potom zaparkovala motocykl Ninja venku u hlavního vchodu. Nehodlala se tam zdržet dlouho. Vešla do vestibulu a přistoupila k recepci. Hezká žena s vysportovaným tělem se na ni zářivě usmála a napřáhla ruku. Kim si domyslela, že recepční od ní očekává nějakou členskou kartu. Ale Kim měla vlastní speciální kartu. Policejní průkaz.

„Nejsem členka, ale potřebuju si krátce promluvit s jednou vaší klientkou.“

Žena se rozhlédla, jako by hledala nějakou radu.

„Policejní záležitost,“ prohlásila Kim. Svým způsobem, dodala v duchu.

Žena přikývla.

Kim se podívala na informační tabuli a hned přesně věděla, kam má jít. Vydala se doleva a octla se za třemi řadami posilovacích strojů, na nichž lidé simulovali výstup do schodů, chůzi nebo běh.

Naskytl se jí pohled zezadu na lidi vydávající energii, aniž by se někam dostali.

Klientka, kterou Kim hledala, trénovala na stroji v protějším rohu. Rozeznala ji podle dlouhých světlých vlasů svázaných do ohonu. Definitivně to potvrzoval fakt, že na displeji stepperu měla před sebou položený mobil.

Jakmile Kim nalezla svůj cíl, přestala vnímat zvuky zvedání a došlapování nohou i zvědavé pohledy, kterých se jí dostalo coby jediné civilně oblečené osobě v místnosti.

Kim však zajímala jen účast jedné ženy na smrti devatenáctiletého chlapce jménem Dewain.

Rázně se postavila před stepper. Šok na tváři Tracy Frostové téměř pronikl jejím hněvem. Ale ne docela.

„Můžete na pár slov?“ zeptala se, ačkoli to vlastně nebyla otázka. Žena na okamžik málem ztratila rovnováhu, což by mohlo mít ošklivé následky.

„Jak jste se sakra…?“ Tracy se rozhlédla. „Neříkejte mi, že jste využila svůj odznak, abyste se dostala dovnitř!“

„Pár slov, v soukromí,“ opakovala Kim. Tracy dál usilovně šlapala.

„Podívejte, s radostí to udělám tady,“ pronesla Kim zvýšeným hlasem. „Tyhle lidi už nikdy neuvidím.“

Kim vycítila, že se na ně teď upírá nejméně polovina očí v místnosti.

Tracy slezla z posilovacího stroje a sáhla po telefonu.

Kim překvapilo, jak je ta žena malá, odhadovala její výšku stěží na sto šedesát centimetrů. Nikdy předtím ji neviděla bez patnácticentimetrových podpatků, za každého počasí.

Kim nesmlouvavě odvedla Tracy na dámské toalety a tam ji přitlačila ke zdi. Tracyina hlava jen tak tak minula vysoušeč rukou.

„Co jste si sakra myslela, že děláte?“ vyštěkla na ni Kim.

Otevřely se dveře jedné kabinky a z místnosti vyplašeně prchla nějaká teenagerka. Zůstaly teď samy dvě.

„Nemůžete na mě sahat jako…“

Kim o kousek ustoupila, takže mezi nimi vznikla aspoň nepatrná mezera. „Jak jste do prdele mohla zveřejnit tu zprávu, to jste tak pitomá? A teď je mrtvý. Dewain Wright umřel kvůli vám.“

Tracy Frostová, místní reportérka a celkově opovrženíhodná osoba, dvakrát zamrkala, když jí Kimina slova pronikla do mozku.

„Ale… moje… zpráva…“

„Vaše zpráva ho zabila, zatraceně.“

Tracy začala odmítavě vrtět hlavou. Kim naopak přikývla. „Ale jo.“

Dewain Wright byl mladý kluk z obecního sídliště Hollytree. Asi tři roky byl v gangu zvaném Hollytree Hoods a chtěl z něj odejít. Členové gangu se o tom dozvěděli, téměř ho ubodali a jeho nehybné tělo nechali ležet. Mysleli si, že ho zabili, ale nějaký kolemjdoucí mu poskytl první pomoc. Tehdy byla Kim pověřena, aby tento čin vyšetřovala jako pokus o vraždu.

Její první instrukcí bylo zatajit přede všemi kromě rodiny fakt, že chlapec stále žije. Věděla, že kdyby se to doneslo ke gangu z Hollytree, našel by způsob, jak Dewaina dorazit.

Tu noc strávila na židli vedle jeho lůžka, modlila se, aby zvrátil prognózu a začal dýchat bez přístrojů. Držela ho za ruku a snažila se mu vlít svou energii, aby našel sílu vrátit se do života. Odvaha, kterou prokázal při snaze změnit svůj život a bojovat proti osudu, ji dojímala. Chtěla mít příležitost poznat toho statečného mladého muže, který dospěl k názoru, že život v gangu pro něj není.

Kim se naklonila blíž a probodla Tracy pohledem. Nebylo úniku.

„Prosila jsem, abyste tu zprávu neuveřejňovala, ale vy jste si nemohla pomoct, co? Šlo vám o to být první? To tak zoufale chcete, aby si vás všimly celostátní noviny, že byste obětovala život chlapce?“ křičela jí Kim do tváře. „Takže kvůli vám opravdu doufám, že si vás všimnou – protože tady pro vás už nebude místo. O to se postarám.“

„To nebylo kvůli…“

„Ovšemže to bylo kvůli vám,“ zuřila Kim. „Netuším, jak jste zjistila, že Dewain útok přežil, ale teď je mrtvý. A tentokrát doopravdy.“ Na tváři Tracy se objevil zmatený výraz. Ta zatracená ženská chtě la něco říct, nemohla však najít slova. Ale Kim by ji stejně neposlouchala.

„Víte, že se chtěl dostat pryč z gangu, ne? Dewain byl slušný kluk, jenom se snažil nezemřít.“

„To nemohlo být mojí vinou,“ bránila se Tracy, které se do tváří začala postupně vracet barva.

„Ale ano, Tracy, bylo,“ trvala na svém Kim. „Krev Dewaina Wrighta máte na svých špinavých malých prackách.“

„Jen jsem dělala svou práci. Svět měl právo se to dozvědět.“ Kim přistoupila blíž.

„Přísahám, Tracy, že si nedám pokoj dřív, než to nejbližší místo, kde se dostanete k novinám, bude v rozvážkovým…“

Přerušilo ji zvonění mobilu.

Tracy využila příležitost a vycouvala z Kimina dosahu.

„Stoneová,“ ohlásila se.

„Potřebuju vás na stanici. Hned.“

Detektiv šéfinspektor Woodward nebyl zrovna ten nejmilejší z nadřízených, ale normálně aspoň obětoval čas, aby ji stručně pozdravil. Kim rychle přemýšlela. Volá jí v neděli v poledne poté, co na ni naléhal, aby si vzala den volna. A už teď je z něčeho pořádně rozčilený.

„Už jedu, Stacey. Objednej mi suché bílé víno,“ řekla nahlas a ukončila hovor. Jestli jejího šéfa zmátla její odpověď, vysvětlí mu to později.

V žádném případě nechtěla prozradit, že dostala naléhavý telefonát od šéfa, zrovna když stojí na doslech od nejodpornější reportérky, jakou kdy potkala.

Mohlo se jednat o dvě věci. Buď měla nějaký pořádný průser, nebo se dělo něco velkého. Ani jedné z těchto možností by jistě neprospělo, kdyby ten hovor slyšela tahle hnusná krysa.

Otočila se zpátky k Tracy Frostové. „Jen si nemyslete, že to tímhle skončilo. Najdu způsob, jak vám to spočítat za to, co jste udělala. Na to se spolehněte,“ prohlásila Kim a otevřela dveře toalet.

„Za to vás připravím o místo,“ volala za ní Tracy.

„Poslužte si,“ odsekla Kim přes rameno. Včera v noci zemřel devatenáctiletý chlapec, zbytečně. Nebyly to pro ni zrovna ty nejlepší dny, jaké kdy zažila.

A měla takové tušení, že dnešek bude ještě horší.

KAPITOLA 2

Kim zaparkovala ninju za budovou policejní stanice v Halesowenu.

Westmidlandská policie sloužila téměř třem milionům obyvatel a zahrnovala města Birmingham, Coventry, Wolverhampton a region Black Country.

Dělila se na deset dílčích policejních jednotek včetně Kiminy oblasti Dudley.

Kim došla ke kanceláři ve druhém patře. Zaklepala, vstoupila dovnitř – a strnula.

Její překvapení nepramenilo z toho, že Woody seděl vedle impozantní postavy svého šéfa, superintendanta Baldwina.

Ani z toho, že byl Woody oblečený v tričku s límečkem namísto obvyklé bílé košile s nárameníky s označením policejní hodnosti.

Ale ohromilo ji, že i ode dveří mohla vidět na jeho karamelové holé kůži na hlavě kapičky potu. Neměl jak svou úzkost skrýt.

To Kim skutečně znepokojilo. Ještě nikdy neviděla Woodyho se potit.

Když zavřela dveře, upřely se na ni dva páry očí.

Nebyla si vědoma, že by udělala něco, co by oba muže popudilo. Superintendant Baldwin sídlil na ředitelství v Lloyd House v Birminghamu a vídala ho často. V televizi.

„Pane?“ hlesla a pohlédla na jediného muže v místnosti, který pro ni něco znamenal. Bylo nemožné se na šéfa dívat, aniž by také neviděla zarámovanou fotografii jeho dvaadvacetiletého syna v parádní uniformě námořnictva. Dva roky poté, co byla fotografie pořízena, dostal Woody od námořnictva jeho mrtvé tělo.

„Posaďte se, Stoneová.“

Popošla dopředu a sedla si na jedinou volnou židli uprostřed místnosti. Podívala se z jednoho muže na druhého a hledala nějaké vodítko. Většinu hovorů, které se tu mezi ní a Woodym odehrávaly, doprovázelo jeho zuřivé mačkání antistresového míčku, který ležel vpředu na jeho stole. Normálně to bylo pro Kim uklidňující znamení, že je mezi nimi všechno v pořádku.

Ale teď míček zůstal nehybně ležet.

„Stoneová, dnes ráno došlo k vážnému incidentu: únos.“

„Je to potvrzené?“ zeptala se okamžitě. Lidé se často ztratili a byli nalezeni během pár hodin.

„Ano, potvrzené.“

Trpělivě čekala. Ani při potvrzeném únosu si Kim nebyla jistá, proč tu sedí před šéfinspektorem a jeho nadřízeným.

Naštěstí Woody neměl zálibu ve zbytečných intrikách či vyvolávání napětí, takže přešel rovnou k věci. „Jsou to dvě malá děvčátka.“

Kim zavřela oči a vzdychla. Ano, teď chápala přítomnost vyšší šarže v šéfově kanceláři.

„Jako posledně, pane?“

Ačkoli se Kim na vyšetřování před třinácti měsíci nepodílela, každý příslušník westmidlandské policie se o ten případ zajímal. Mnozí pomáhali v následném pátrání.

Kim o tomto starém případu věděla hodně, okamžitě si vzpomněla na nejzásadnější fakt.

Vrátila se jen jedna z dívek.

Woody přitáhl její pozornost zpátky k současnosti. „V tuto chvíli to nevíme jistě. Na první pohled to tak vypadá. Ty dvě holčičky jsou nejlepší kamarádky a naposledy byly spatřeny ve sportovně-rekreačním centru v Old Hill. Jedna z matek je měla vyzvednout ve dvanáct třicet, ale porouchalo se jí auto.

Ve dvanáct dvacet obdržely obě matky textovou zprávu, že únosci zadržují jejich dcerky.“

Teď bylo teprve čtvrt na dvě. Dívky byly uneseny před necelou hodinou, ale příchod textové zprávy znamenal, že nebudou žádné výslechy přátel a sousedů, žádná naděje, že se holčičky jen někam zatoulaly. Neztratily se, byly uneseny a vyšetřování případu už začalo.

Kim obrátila pohled k superintendantovi.

„Takže co se minule zvrtlo?“

„Co prosím?“ zeptal se Baldwin překvapeně. Očividně nečekal, že bude přímo osloven.

Zatímco si v duchu formuloval odpověď, Kim bedlivě pozorovala jeho tvář. Skvělá ukázka policejního mediálního tréninku. Žádné svraštěné obočí nebo kapičky potu na čele. Kim to nijak nepřekvapovalo. Baldwin měl pod sebou mnoho a mnoho podřízených, na něž mohl delegovat případnou odpovědnost za neúspěch.

V odpověď na otázku ji superintendant obdařil nepřátelským pohledem. Varování, aby držela jazyk za zuby.

Pohled mu opětovala. „Přece se vrátilo jen jedno dítě, tak kde se stala chyba?“

„Nemyslím, že detaily…“

„Pane, proč jsem tady?“ zeptala se bez obalu, když se znovu obrátila k Woodymu. Šlo o dvojitý únos. To byl případ pro zvláštní oddělení kriminálky, ne pro místní policii. Vedení takového případu bude rozděleno do mnoha různých sekcí. To znamená hledání stop, prověřování pozadí, vyslýchání svědků, záznamy bezpečnostních kamer a komunikace s tiskem. Woody by jí nikdy nedal na starost tisk.

Woody a Baldwin si vyměnili pohled.

Kim vytušila, že se jí odpověď nebude líbit. Především se domnívala, že její tým bude přidělen, aby pomáhal. Bez ohledu na to, že jsou momentálně zavalení případy znásilnění, domácího násilí, podvodů a pokusů o vraždu a také dokončují materiály k případu Dewaina Wrighta.

„Chcete pověřit můj tým pátráním…“

„Žádné pátrání neexistuje, Stoneová,“ objasnil Woody. „Vydáváme informační embargo pro média.“

„Pane?“

To bylo v případu únosu něco skutečně neslýchaného. Tisk se o tom obvykle dozvěděl během několika minut.

„Nic se nevysílalo přes rádiovou frekvenci a rodiče prozatím neřeknou ani slovo.“

Kim přikývla na znamení, že rozumí. Pokud si dobře pamatovala, o totéž se pokoušeli i minule, ale zpráva se dostala na veřejnost už třetí den. O pár hodin později se přeživší dítě našlo, jak se potuluje po kraji silnice, a druhé nebylo nalezeno vůbec.

„Pořád ještě nechápu, kvůli čemu…“

„Byla jste požádána, abyste ten případ vedla, Stoneová.“

Uplynulo deset vteřin, během nichž Kim čekala na pointu toho vtipu. Žádná však nepřišla.

„Pane?“

„Samozřejmě je to nemožné,“ ozval se Baldwin. „Rozhodně nejste kvalifikovaná, abyste řídila vyšetřování takové závažnosti.“

I když Kim nemohla nesouhlasit, byla v pokušení zmínit se o crestwoodském případu, kdy se svým týmem dopadla vraha čtyř nezletilých dívek.

Otočila se na židli, takže se dívala jen na Woodyho.

„Kdo o to požádal?“

„Jeden z rodičů. Přeje si konkrétně vás a s nikým jiným nechce ani mluvit. Potřebujeme, abyste shromáždila první detaily, zatímco sestavíme tým. Hned potom se budete hlásit tady a vše předáte pověřenému vedoucímu vyšetřovateli.“

Kim přikývla na znamení, že tomuto postupu rozumí, ale Woody stále zcela neodpověděl na její otázku.

„Pane, smím znát jména unesených dívek a jméno toho rodiče?“

„Dívky se jmenují Charlie Timminsová a Amy Hansonová. Právě matka Charlie požádala o vaši účast. Jmenuje se Karen a tvrdí, že je vaše přítelkyně.“

Kim nechápavě zavrtěla hlavou. To nebylo možné. Žádnou Karen Timminsovou neznala a rozhodně neměla žádné přítelkyně.

Woody se podíval do listu papíru na stole.

„Omlouvám se, Stoneová. Možná tu ženu znáte pod dívčím jménem. Jako Karen Holtovou.“

Kim ucítila, jak jí ztuhla záda. To jméno bylo bezpečně uložené v její minulosti; na místě, které navštěvovala jen zřídka.

„Stoneová, váš výraz prozrazuje, že tu ženu skutečně znáte.“ Kim vstala a upřela dlouhý pohled jen na Woodyho.

„Pane, půjdu a provedu počáteční výslechy, které předám příslušnému vedoucímu vyšetřovateli, ale ujišťuji vás, že ta žena není žádná moje přítelkyně.“

KAPITOLA 3

Kim se s ninjou propletla řadou aut až do čela kolony. Těsně než se na semaforu rozsvítila oranžová, vystartovala a přehnala se přes křižovatku.

Na dalším kruhovém objezdu se v rychlosti pětašedesát kilometrů za hodinu téměř otřela kolenem o asfalt.

Jak mířila na jih, nechala za sebou srdce Black Country, Černé země, pojmenované tak díky bohatým ložiskům železné rudy a černého uhlí…

V minulosti mnozí lidé v této oblasti vlastnili malé zemědělské usedlosti, ale přivydělávali si jako výrobci hřebíků nebo jako kováři. Kolem roku 1620 už bylo v okruhu patnácti kilometrů od hradu v Dudley na dvacet tisíc kovářů.

Adresa, kterou Kim dostala, ji překvapila. Nečekala, že Karen Holtová žije v jedné z lepších částí Black Country. Vlastně ji mírně udivovalo, že ta žena vůbec ještě žije.

Když projížděla přes předměstí Pedmore, usedlosti se začaly vzdalovat od silnice. Pozemky byly stále větší, stromy vyšší a domy dál od sebe.

Tato oblast původně tvořila vesnici na worcestershireském venkově, ale po rozsáhlé výstavbě domů v meziválečných letech splynula se Stourbridge.

Kim uhnula z Redlake Road na příjezdovou cestu, která zakřupala pod pneumatikami motorky. Pomalu dojela k nemovitosti a tiše hvízdla.

Samostatně stojící viktoriánský dům s dvojitým průčelím byl dokonale symetrický. Bílé cihly vypadaly čerstvě natřené.

Byla to rezidence, která dávala najevo, že jste to někam dotáhli. A Kim se musela v duchu ptát, co sakra Karen Holtová udělala, že se sem dostala. Kdyby tu teď s ní byl Bryant, hráli by spolu obvyklou hru na „hádej, jakou má ten dům cenu“ a Kimin počáteční odhad by činil nejméně jeden a půl milionu liber.

Vedle stříbrného Range Roveru parkoval neoznačený Vauxhall Cavalier. Krátké zhodnocení okolí potvrdilo, že na dům není z žádné strany vidět. Jak šla Kim dál, zapisovala si do paměti poznámky, které předá tomu, koho Woody jmenuje vedoucím vyšetřovatelem. Domovní dveře jí otevřel přidělený konstábl, jehož znala z dřívějšího případu. Vešla do reprezentativní haly pyšnící se podlahou z ornamentálních dlaždic značky Minton. Centru tohoto prostoru dominoval kulatý dubový stůl a na něm nejvyšší váza s květinami, jakou kdy viděla. Po jedné i druhé straně haly se rozkládaly společenské pokoje.

„Kde je?“ zeptala se Kim policisty.

„V kuchyni, madam. Je tam i matka druhého dítěte.“

Kim přikývla a zamířila kolem širokého schodiště. V polovině cesty potkala nějakou ženu. Kim chvíli trvalo, než si uvědomila, o koho jde, ale ta žena ji poznala okamžitě.

Karen Timminsová se jen málo podobala někdejší Karen Holtové.

Roztrhané džínsy, kdysi pevně obepínající každou viditelnou křivku jejího těla, teď Karen vyměnila za elegantní přiléhavé kalhoty. Někdejší úzké topy s velkým výstřihem, z nichž jí div nevypadla prsa, nahradil svetřík s véčkem, který jen nenápadně naznačoval tvary, místo aby o nich hlasitě vytruboval do světa.

Dříve odbarvené blond vlasy se vrátily ke své přirozené kaštanové barvě a byly sestřižené do módního účesu lemujícího tvář, půvabnou, ale ne ohromující.

Jistě prodělala nějaké plastické operace. Ne mnoho, ale dost, aby jí významně změnily podobu. Kim soudila na plastiku nosu. Karen vždycky nenáviděla svůj nos a měla proč, byl ho totiž pořádný kus.

„Kim, díky bohu. Děkuju, žes přišla. Děkuju ti.“

Kim strpěla, aby jí stiskla ruku na celé tři vteřiny, pak ji zase stáhla. Vedle Karen se objevila druhá žena. Strach v jejích očích vystřídala naděje.

Karen ustoupila stranou. „Kim, to je Elizabeth, matka Amy.“ Kim kývla na pozdrav ženě s černými kruhy pod očima od rozmazané řasenky. Ořechově hnědé vlasy měla hladce sčesané, takže vypadaly jako helma. Měla o nějaké to kilo víc než Karen a oblečená byla v krémových bavlněných kalhotách a svetru třešňové barvy.

„A ty jsi máma Charlie?“ otočila se Kim zpět na Karen. Karen horlivě přikývla.

„Našli jste je?“ zeptala se Elizabeth napjatě.

Kim zavrtěla hlavou a odvedla je zpátky do kuchyně.

„Jsem tu, abych shromáždila základní údaje pro…“

„Nepomůžeš nám najít…“

„Ne, Karen, v současnosti se formuje tým. Jsem tu, jen abych zjistila první detaily.“

Karen otevřela ústa, aby něco namítla, ale Kim zvedla ruku a konejšivě se na ni usmála.

„Můžu ti slíbit, že na tu práci budou přiděleni ti nejlepší policisté, s mnohem většími zkušenostmi s takovými případy. Čím dřív mi poskytneš ty informace, tím rychleji je předám a vaše děvčátka se dřív vrátí domů.“

Elizabeth s porozuměním přikývla, ale Karen nespokojeně přimhouřila oči. Ano, ten pohled Kim dobře znala.

A stejně jako když byly teenagerky, ho ignorovala.

„Dostaly jste esemesky?“ zeptala se.

Obě ženy jí hned podaly své telefony. Vzala si nejdřív Karenin a přečetla si chladná, zlověstná slova.

Není třeba spěchat. Charlotte dnes domů nepřijde. Tohle není falešná poplašná zpráva. Mám vaši dceru.

Kim vrátila telefon Karen a vzala si druhý od Elizabeth.

Amy dnes domů nepřijde. Tohle není falešná poplašná zpráva. Mám vaši dceru.

„Dobrá, povězte mi přesně, co se stalo,“ vyzvala je, když mobil vrátila.

Obě ženy se posadily ke snídaňovému baru. Karen se napila kávy, pak promluvila. „Vysadila jsem je u sportovního centra dnes dopoledne…“

„V kolik hodin?“

„Deset patnáct. Kurz začíná v deset třicet a končí ve dvanáct patnáct. Vždycky tam jsem, abych je v půl vyzvedla.“

Kim rozeznala v jejím hlase pohnutí, jak potlačovala slzy. Elizabeth stiskla Karen volnou ruku a pobídla ji, aby pokračovala.

Karen ztěžka polkla. „Přesně na čas jsem odešla z domu, abych pro ně zajela. Vždycky čekají v recepci, dokud tam nepřijedu. Ale auto nechtělo nastartovat – a potom jsem dostala tu zprávu.“

„Máte na domě bezpečnostní kameru?“ zeptala se Kim. Musela předpokládat, že potíže s autem byly způsobeny záměrně, a někdo se tedy musel dostat na pozemek.

Karen zavrtěla hlavou. „Na co?“

„Už na to auto nesahej,“ přikázala Kim. „Technici tam třeba dokážou něco najít.“ Bylo to možné, ale ne pravděpodobné. „Únosci dobře znali váš obvyklý denní režim.“

Elizabeth zvedla hlavu. „Je jich víc než jeden?“

Kim přisvědčila. „Myslím si to. Vašim dcerkám je devět let. Není lehké je zvládnout najednou. Těžko by se utajil zápas jednoho dospělého se dvěma dětmi. Způsobilo by to hluk.“

Elizabeth tiše vzlykla, ale s tím jí Kim nemohla pomoci. Pláč jim děti zpátky nepřivede. Kdyby ano, sama by uronila pár slz.

„Nevšimly jste si v poslední době něčeho neobvyklého? Objevily se nějaké povědomé tváře nebo auta; nebo pocit, že vás někdo sleduje?“

Obě ženy zavrtěly hlavou.

„Zmínily se vaše dcery o něčem mimořádném, například že je obtěžoval nějaký cizí člověk?“

„Ne,“ odpověděly obě současně.

„Kde jsou otcové dívek?“

„Už jsou na cestě z golfu. Podařilo se nám je kontaktovat těsně předtím, než jsi přišla.“

To zodpovědělo všechny její otázky. Oba otcové tu zjevně plnili svou úlohu, takže nějaký boj o opatrovnictví vypadal nepravděpodobně. Také jí to ukázalo, že obě rodiny si jsou velmi blízké.

„Prosím, buďte ke mně upřímné. Informovaly jste někoho, přátele, příbuzné?“

Obě zavrtěly hlavou, ale promluvila Karen. „Policista, se kterým jsme mluvily, nám řekl, abychom to nedělaly, dokud nás někdo nebude kontaktovat.“

To byla dobrá rada a oprávněná, protože únos už byl potvrzený. Dívky se nepohřešovaly. Staly se obětí únosu.

„Co máme dělat, inspektorko?“ zeptala se Elizabeth.

Kim si uvědomovala, že přirozené instinkty budou obě matky nutit, aby pátraly, byly v pohybu, chodily, jednaly, něco podnikaly. Dívky se pohřešovaly asi hodinu a půl. A všechno bude jenom horší.

Kim potřásla hlavou. „Nic. Můžeme teď předpokládat, že se jedná o plánovaný únos lidmi, kteří vědí, co dělají. Znají vaši každodenní praxi a důkladně vás sledovali. Holčičky byly nejspíš odlákané od vchodu sportovního centra jedním ze tří způsobů. Zaprvé člověkem, kterého znají. Zadruhé osobou, kterou považovaly za důvěryhodnou, a zatřetí pod nějakým slibem.“

„Slibem?“ podivila se Karen.

Kim přikývla. „Vaše dcerky jsou už dostvelké, aby je někdo nalákal na bonbony, takže spíš mohli použít štěně nebo kotě.“

„Panebože,“ vydechla Elizabeth. „Amy mě už celé měsíce prosí, abychom jí pořídili koťátko.“

„Jen málo dětí dokáže odolat takovému pokušení,“ vysvětlila Kim. „Proto to funguje.“ Zhluboka se nadechla. „Poslouchejte, na ten případ bude uvalené embargo pro tisk.“

Prozatím nepotřebovaly znát důvod. Čím méně toho budou vědět o předchozím případu, tím lépe.

Kim pokračovala. „Takže nebudou žádné pátrací akce. Nemá to smysl. Při nějakém rozsáhlém zátahu je nenajdeme. Ten zločin byl naplánovaný a už navázali kontakt. Vaše dcerky nečekají někde venku, až je někdo najde.“

„Ale co chtějí?“ zeptala se Karen.

„Jsem si jistá, že vám to dají vědět, ale do té doby musíte mlčet. Nesmíte to říct ani členům rodiny. Bez výjimky. Kdyby se toho zmocnil tisk, poškodilo by to vyšetřování. Stovky lidí pročesávající celou oblast vám dcery zpátky nepřivedou.“

Kim viděla jejich nerozhodné výrazy, ale to bude brzy problém někoho jiného. Teď je musela přesvědčit, aby mlčely. Aspoň než se dostane zpátky na stanici a tohle už bude řešit někdo jiný.

„Je přirozené, že chcete, aby po nich pátral každý, koho jen znáte, ale to by ničemu neprospělo.“ Kim vstala. „Vedoucí vyšetřovatel tu bude brzy. Měly byste využít čas a sestavit seznamy lidí, které byste měly kontaktovat v několika příštích dnech a vysvětlit jim nepřítomnost svou nebo vašich dětí.“

Karen se na ni ohromeně podívala. „Ale chci… ty nemůžeš…?“

Kim odmítavě zavrtěla hlavou. „Potřebujete někoho s většími zkušenostmi s případy únosů.“

„Ale chci…“

Jako na zavolanou se ve vedlejší místnosti rozplakalo dítě. Elizabeth se odstrčila na židli a vstala. Kim ji následovala a zamířila k domovním dveřím.

Karen ji chytila za předloktí. „Prosím, Kim…“

„Karen, nemůžu ten případ převzít. Nemám dost zkušeností. Mrzí mě to, ale slibuju, že přidělený policista udělá všechno možné…“

„Je to proto, že jsi mě tehdy tak nenáviděla?“

Kim to šokovalo. Na těch slovech sice bylo dost pravdy, ale nikdy by nepřipustila, aby ji to ovlivnilo, když se životy dvou malých dívek octly v ohrožení.

Ucítila, jak v ní sílí pocit marnosti, že není schopná pomoci té zoufalé ženě, nicméně její nadřízení dali zcela jasně najevo, jaká je její pozice.

„Proč, Karen, proč já?“

Karen se smutně pousmála. „Vzpomínáš si, když nás umístili do rodiny Priceových a Mandy si prošoupala tenisky, až v nich měla díry? Požádala jsi Diane o nové a ona odmítla.“

Mandy byla zakřiknutá, tichá dívka, která jen zřídka promluvila. Chodidla měla od štěrku rozedřená a bolavá, téměř zanícená.

„Samozřejmě si na to vzpomínám,“ odpověděla Kim. Pro ni to byla už sedmá pěstounská rodina. Její poslední.

„Pamatuju si, co jsi udělala. Zjistila jsi, kolik dostávají každý měsíc peněz na péči o nás. Potom jsi sepsala, co vydají za potraviny, účty a nájem.“

Ano, Kim sledovala, co vozí za nákupy každou sobotu dopoledne, a potom chodila po supermarketu a všechno sečetla. Jednou zůstala vzhůru dlouho do noci a prošla účty za domácnost.

„A za měsíc jsi jim předložila dopis, který jsi chtěla poslat sociálce.“ Priceovi byli profesionální pěstouni a vždy si vybírali starší děti, protože na ně dostávali nejvyšší příspěvky.

„Nikdy nezapomenu, co se dělo, když jsi je s tím konfrontovala,“ řekla Karen s úsměvem, který se však neodrazil v jejích očích. „Rázem jsme všichni dostali nové tenisky.“ Potřásla hlavou. „Tehdy jsme o tobě nic nevěděli, Kim. S nikým jsi nemluvila o své minulosti – vlastně jsi nemluvila skoro vůbec –, ale byla v tobě odhodlanost.“ Kim se na ni krátce usmála. „Takže chceš, abych vyšetřovala případ, protože jsem ti opatřila nové tenisky?“

„To ne, Kim. Chci, abys ten případ vyšetřovala, protože vím, že když se rozhodneš nám pomoci, znovu uvidím svou dceru.“

KAPITOLA 4

Woody byl sám, když Kim o dvacet minut později zaklepala a vešla do jeho kanceláře.

„Pane, chci to,“ prohlásila.

„Co chcete, Stoneová?“ zeptal se a opřel se na židli.

„Ten případ. Chci být vedoucí vyšetřování.“

Promnul si bradu. „Neslyšela jste superintendanta, když říkal…“

„Ano, slyšela jsem ho zcela jasně, ale mýlí se. Přivedu ty holčičky domů, takže kdybyste mi jen řekl, komu musím vlézt do zadku, abych…“

„To nebude zapotřebí,“ zabručel a sáhl po antistresovém míčku.

Zatraceně, už prohrála, a to ještě ani nezačala se sebechválou. Ale i v minulosti se jí často podařilo vyrvat vítězství ze spárů porážky.

„Pane, jsem vytrvalá, odhodlaná, motivovaná…“ Narovnal se a naklonil hlavu na stranu.

„Jsem neústupná, tvrdošíjná…“

„To ano, Stoneová, to jste,“ souhlasil.

„Nebudu jíst, spát ani pít, dokud…“

„Dobře, Stoneová. Případ je váš.“

„Nikdo nebude pracovat usilovněji než… ehm, cože?“ Poposedl si dopředu a pustil antistresový míček z ruky. „Superintendant a já jsme měli vzrušený rozhovor poté, co jste odešla. Použil jsem hodně z těch slov. Mezi jinými. Ujistil jsem ho, že pokud někdo může přivést ty dívky domů, jste to vy.“

„Pane, já…“

„Ale oba jsme tím strčili krk do oprátky, Stoneová. Superintendantse nebude zodpovídat za neúspěch. Zvlášť po té minulé události. Tentokrát se žádné zaváhání nebude tolerovat. Jeden chybný krok a jsme oba na dlažbě. Rozumíte?“

Kim ocenila velkou důvěru, kterou Woody vložil do jejích schopností, a byla odhodlaná ho nezklamat. Zkusila si představit rozhovor, který se odehrál mezi jejím šéfem a superintendantem. Woody ji zřejmě musel vášnivě obhajovat, aby zvítězil nad Baldwinem.

„Co budete potřebovat?“ zeptal se a sáhl pro pero.

Zhluboka se nadechla. „Kompletní složky z minulého případu. Ty mi řeknou všechno, co potřebuju vědět o tom, jak bylo vedené vyšetřování.“

„To už je zařízené. Dál?“

„Chci mít přidělenou stejnou důstojnici pro styk s rodinou jako minule.“

Tento požadavek si zapsal. Bude to obtížné, ale považovala to za nezbytné. Styčná důstojnice byla celou dobu s rodinami, bude moci poskytnout zasvěcený pohled na události a radit jí v podobných situacích.

„Pokusím se. Dál.“

„Mám v úmyslu zřídit základnu v domě Timminsových. Vyšetřování povedu odtamtud.“

„Stoneová, to opravdu není…“

„Musím, pane. Musím být k dispozici. První zpráva přišla jako esemeska. Nevíme, jestli tak budou komunikovat i nadále, a musím tam být neustále připravená jednat podle vývoje.“

Na chvíli se zamyslel. „To musí povolit superintendant Baldwin, ale to je moje starost, ne vaše. Očekávám, že budu průběžně informován, a to podle mé představy řádné komunikace, ne vaší.“

„Samozřejmě,“ souhlasila a vstala, pak pohlédla ke dveřím. „Musím svolat svůj tým.“

„Jsou nahoře, čekají na vás.“

Kim svraštila obočí. „Pane, vždyť jsem o ten případ požádala teprve teď?“

„Svolal jsem je, jakmile jste odešla. Netuší proč, takže nechám na vás, abyste je informovala.“

Naklonila hlavu na stranu. „Jak jste si mohl být tak jistý?“

„Protože vám bylo řečeno, že ten případ nemůžete vést – a to se vám ani trochu nelíbí.“

Kim otevřela ústa, ale vzápětí je zase zavřela. Výjimečně musela souhlasit.

KAPITOLA 5

Kim vešla do pracovny vyšetřovatelů a zavřela za sebou dveře. Okamžitě měla plnou pozornost svého týmu. Ty dveře se zavíraly zřídkakdy.

„Dobré odpoledne, šéfko,“ pozdravili sborem.

Krátce přejela pohledem svůj tým. Ano, Woody měl pravdu, když jí řekl, že svolal všechny.

Detektiv seržant Bryant měl na sobě stále ještě ragbyové tričko z poledního tréninku a pod levým okem se mu vyjímala špinavá šmouha. I když jeho přirozená stavba těla byla pro ragby jako stvořená, překročil už pětačtyřicítku a málokdy odešel z hřiště bez nějakého šrámu. Jak mu ostatně Kim i jeho manželka mnohokrát připomínaly. Detektiv seržant Dawson vypadal perfektně jako vždy. V souladu se rčením, že šaty dělají člověka, dbal Dawson na to, aby jeho stoosmdesáticentimetrová postava byla vždy vhodně oděná. I když byl volný den, měl na sobě bezvadné oblečení, které ještě zdůrazňovalo výsledky pravidelného cvičení v posilovně. Kdyby Kim musela hádat, řekla by, že si byl zahrát squash, potom se osprchoval, převlékl a chystal se na polední skleničku s přáteli. Z toho ovšem teď sešlo.

Na rozdíl od ostatních byla detektiv konstábl Stacey Woodová oblečená pracovně v tmavomodrých kalhotách a jednoduché bílé košili, což naznačovalo, že nejspíš předtím seděla doma přikovaná u počítače a náruživě bojovala s čaroději a skřety ve hře World of Warcraft.

Kim se usadila na kraj volného stolu, který sousedil s Bryantovým. Dawson pohlédl na zavřené dveře. „Kruci, šéfko, co jsme provedli?“

„V tvém případě si jsem jistá, že bych na něco přišla, ale při téhle vzácné příležitosti nejde o nás.“

„Chvála bohu,“ utrousil Bryant.

„Super,“ přidala se Stacey.

„Dobrá, tak zaprvé, jak jste na tom v tuhle chvíli s alkoholem?“ Ano, byla neděle. Jenže teď byli v práci.

„Suchá jako troud,“ prohlásila Stacey.

„Žádný,“ potvrdil Bryant.

„Vůbec nic,“ zalitoval Dawson.

A sama Kim se nedotkla ani kapky alkoholu od svých šestnácti, takže byli připraveni.

„Dobře, vím, že Woody vám žádné informace nedal, ale je tu důvod.“ Zhluboka se nadechla. „Před pár hodinami byly uneseny dvě devítileté dívky ze sportovně-rekreačního centra v Old Hill. Je to potvrzené. Dívky jsou nejlepší kamarádky, jejich rodiče se spolu také přátelí.“

Na chvíli se odmlčela, aby všichni měli možnost tu informaci vstřebat.

Bryan tse podíval směrem k zavřeným dveřím. „Informační embargo pro tisk plus informační embargo pro policii, šéfko?“

Kim souhlasně přikývla. „Vědí to tady jen čtyři lidé, a ti byli zavázáni k mlčenlivosti. Nic se nesmí vysílat rádiem. Nemůžeme riskovat, že se to dostane ven.“

„Jak potvrzené?“ chtěl vědět Dawson.

„Obě matky dostaly textové zprávy.“

„A sakra,“ zašeptala Stacey.

„Takže žádné pátrací akce?“ ujišťoval se Bryant.

Jako otce dospívající dívky ho přirozený instinkt vybízel jít ven a hledat.

„Ne. Jednáme tu s profesionály. Zatím víme, že ty holčičky měla jedna z matek vyzvednout ve 12.30. Textovky přišly ve 12.16 a auto té matky bylo zřejmě záměrně poškozeno.“

„Šéfko, to mi zní hrozně povědomě.“

„Souhlasím. Ať ten loňský únos spáchal kdokoli, všichni víme, že nebyl dopaden. Můžou to být titíž lidé, nebo okopírovaný zločin.“

„V co doufáme?“ zeptala se Stacey.

Kim nevěděla jistě. Pokud to jsou stejní únosci, jistě se z minula poučili. Budou rafinovanější. Budou mít záložní plány, únikové strategie. Ale na druhou stranu bude Kim vědět, jak pracovali; prostuduje jejich metody podle předchozích záznamů.

„Šéfko, proč to minule nevyšlo?“ zajímal se Bryant.

„Nevím, ale určitě to zjistíme.“ Kim se zhluboka nadechla. „Podívejte, lidi, tohle bude fuška. Budeme pracovat z domu Timminsových, mezi vystresovanými rodiči, tak dlouho, dokud ta děvčátka nedostaneme domů.“

„Nechtěla jste říct jestli, šéfko?“ zeptal se Dawson.

Kim se na něj přísně podívala. „Ne, Keve, myslím dokud.“ Přikývl a odvrátil pohled.

Nehodlala ani uvažovat o porážce ještě dřív, než vůbec začali. Minulý tým dosáhl pouze padesátiprocentního úspěchu – a i to jen se štěstím. Únosci jednu dívku nechali jít. Kim nehodlala připustit, aby kterýkoli člen jejího týmu vstoupil do té domácnosti s pocitem, že už prohráli.

„Všichni členové rodiny po vás budou něco chtít. Budou si myslet, že víte něco, co oni ne. Budou chtít vědět všechno.

Musíme si držet odstup. Není naším úkolem fungovat jako jejich přátelé nebo širší rodina. Nejsme rádci ani zpovědníci. Jsme tam, abychom našli jejich dcery.“ Podívala se přímo na Dawsona. „Obě.“

Dawson přikývl na znamení, že rozumí.

„Dobře. Stace, chci, abys pořídila seznam dálkového a mobilního vybavení. Zahrň tam všechno, co myslíš, že můžeme potřebovat, a předej ten seznam Woodymu. Postará se, abychom to dostali.“

Stacey přisvědčila a začala psát na klávesnici.

„Keve, spoj se s Lloyd House a otravuj je tak dlouho, dokud nedostaneme složky minulého případu. Woody je už o to požádal, ale potřebujeme je co nejdřív.“

„Rozumím, šéfko.“

„Bryante, ty jdi proboha domů, osprchuj se a převlíkni. Vezmi zámek a vrtačku a přijď sem pak pomoct Stacey s tím zařízením.“ Bryant vstal. Stacey a Dawson se bouřlivě rozesmáli. Kim s hrůzou sledovala směr jejich pohledu.

„Bryante, to si snad děláš srandu.“

Zůstal stát vedle stolu, takže vystavil na odiv černé trenýrky a nohy, které by patřily spíš do zoo.

„Woody říkal, že máme hned přijít do kanceláře, šéfko.“

Kim rychle skryla úsměv a odvrátila pohled. „Prosím tě, Bryante, už jdi.“

Když došel ke dveřím, znovu promluvila.

„Jo a jistě nemusím dodávat, abys o tom případu s nikým nemluvil. Každý z vás ví, co tím myslím.“

Všichni vzali její varování na vědomí. Někdy ani nejbližší příbuzní nesměli nic vědět o jejich práci.

Kim vešla do Kuželny, dřevěné a skleněné přístavby v pravém rohu místnosti, což měla být její soukromá kancelář. Byla velká asi jako prostornější výtah a Kim ji používala jen příležitostně, když musela někomu vynadat. Většinu času trávila u neobsazeného stolu, mezi svým týmem.

Otočila se a uviděla, že se její kolegové už dali do pohybu. U členů jejího týmu nemělo nějaké váhání místo.

Všechny pochybnosti budou jen a jen její.

KAPITOLA 6

Když Kim dorazila zpátky k Timminsovým, už se šeřilo; doba, která duševnímu rozpoložení rodičů příliš nepomůže. Dny na počátku března se jen pomalu vymaňovaly z únorových teplot. Od půlky odpoledne už denního světla rychle ubývalo.

Kim zaklepala a vešla dovnitř. Konstábl seděl hned za dveřmi.

„Něco nového?“

Postavil se do pozoru, jako by hovořil s vrchním seržantem. „Manželé se vrátili domů. Byla tu spousta křiku a ještě víc pláče.“

Kim to vzala na vědomí a zamířila do kuchyně.

V polovině chodby se před ní zjevila Karen. Ruce měla pevně přitisknuté k hrudi.

„Kim, ty jsi…“

„Vedoucí vyšetřovatel tohoto případu,“ dokončila za Karen větu a mírně se usmála.

Karen vděčně přikývla a doprovodila ji do kuchyně.

„Kurva, tady jde o čas, inspektorko. Už jste našla mou dceru?“

„Stephene,“ napomenula ho Karen.

„To nic,“ řekla Kim a zvedla ruce. Věděla, že se rodiny budou muset vyrovnávat s mnoha emocemi a zlost bude jednou z hlavních.

Rychle zavrtěla hlavou. V jediné místnosti se prolínala dvě zcela odlišná časová pásma. Jí poslední hodiny bleskově utekly, ale pro rodiče představovaly celou věčnost.

Očekávala úzkost i zuřivost. Počítala s obviňováním a nedůvěrou a byla ochotna to snášet. Do jisté míry.

Otočila se k muži, který prve promluvil. Byl černovlasý stejně jako Kim, bez známek šedivění. Měl asi deset kilo nadváhy a pěstěné a upravené ruce.

Karen jí ho představila a přitom ho obdařila zdrcujícím pohledem. „Kim, to je Stephen Hanson, manžel Elizabeth, a tohle je Robert, můj manžel.“

Kim musela rychle skrýt údiv. Robert Timmins byl hodně vysoký, dobrých sto pětaosmdesát. Kim věděla, že jsou s Karen stejně staré, oběma bylo čtyřiatřicet, ale Robert vypadal o mnoho let starší.

Byl to pohledný muž a zjevně na sebe velmi dbal. Prošedivělé spánky slušely jeho tváři, která působila upřímně a čestně. Pravou rukou ochranitelsky objímal svou ženu kolem ramen.

To nebyl typ muže, jakého by si Kim představovala po Karenině boku. Ta měla jako teenagerka slabost pro mladistvé delikventy. Její kritéria zahrnovala tetování, piercing a takzvané ASBO, soudní příkaz, že se dotyčný musí vyvarovat antisociálního chování, jinak bude následovat trestní postih.

Zvlášť jeden takový se Karen líbil. Další kluk v pěstounské péči, jehož přitažlivosti nedokázala odolat. Ti dva se během let dospívání mnohokrá trozešli a znovu dali dohromady. A pokaždé, když ji pustil k vodě, se Karen zapřísahala, že ho už nechce nikdy vidět. Počtvrté nebo popáté už ji nikdo neposlouchal.

„Těší mě, že vás oba poznávám. A teď k nejnovějším informacím. Sešla jsem se s týmem, který sem dorazí během několika příštích…“

„Kde je sakra pátrání? Kde jsou týmy, vrtulníky?“ zahulákal Stephen Hanson a vykročil k ní.

Kim se nepohnula ani o centimetr a Stephen se zastavil v bezpečné vzdálenosti od jejího osobního prostoru.

Okázale si ji prohlédl od hlavy až k patě. „Prokristapána, a oni nám sem pošlou tohle.“

I když měla Elizabeth dost slušnosti, aby sklopila zrak, Kim u všech vycítila naději, že takový řev nějak urychlí návrat děvčátek.

„Pane Hansone, na tento případ je uvaleno informační embargo. O únosu vaší dcery ví jen několik lidí.“

Při jejím klidném, chladném tónu mu rozhořčeně blýsklo v očích.

„Takže se nic nedělá?“

„Pane Hansone, prosím, uklidněte se. Fakt, že to bude ve všech médiích, vám vaše dítě zpátky nepřivede.“

Ostatní tři přihlíželi jejich výměně názorů. Každá uplynulá chvíle stále lépe objasňovala vzájemné vztahy v této skupině.

Stephen Hanson se stavěl do úlohy hlavního hrdiny. Kim chápala, že jeho základním instinktem je chránit a ujmout se velení.

„Jak to, sakra, že pátrání nebude užitečné? Když se to dozví veřejnost, poskytne nám další informace.“

„Jaké?“

„Například někdo viděl muže násilím strkající dvě malé dívky do nějakého vozidla,“ opáčil, jako by mluvil k dítěti.

„Nemyslíte, že by to někdo nahlásil tak jako tak?“ namítla Kim a povytáhla obočí.

Zaváhal. „O to tu nejde. Lidi nepřemýšlí o tom, co vlastně viděli, dokud se to nezveřejní.“

„To nejlepší, co bychom mohli získat od svědků, je, že spatřili vaše dcerky blízko místa únosu. Ta informace je pro nás bezcenná, protože už s jistotou víme, že jsou unesené. Pokud nám svědci neposkytnou číslo značky, popis pachatele a směr, kudy odjel, nestojí ta informace za případné důsledky.“

Stephen Hanson potřásl hlavou. „Promiňte, ale zásadně s vámi nesouhlasím. Chci zpátky svou dceru, i kdybych musel obvolat každý zpravodajský zdroj v zemi.“

Vytáhl mobil.

„Nemůžu vám zabránit udělat, co považujete za nezbytné, ale jakmile zatelefonujete, velmi pravděpodobně tím zpečetíte osud své dcery,“ řekla Kim odměřeně.

Zarazil se, když obě matky zalapaly po dechu.

Robert Timmins popošel o krok dopředu. „Stephene, polož ten telefon.“ Jeho hlas byl tichý, klidný a autoritativní. Působivě pronikl napětím, které v místnosti panovalo.

Stephen se otočil ke svému příteli. „Ale jdi, Robe, přece nemůžeš souhlasit…“

„Myslím, že bychom si měli vyslechnout, co nám inspektorka chce říct. Jakmile zatelefonuješ, nebude už cesty zpět, ale o tom můžeme uvažovat později.“

„Do té doby můžou být obě mrtvé, krucinál,“ vybuchl Stephen. Zjevně nesnášel, když mu někdo přikazoval, co má dělat. Ale tlačítko telefonu zatím nestiskl.

„Můžou být mrtvé už teď,“ pronesl Robert rozvážně.

Elizabeth a Karen vykřikly. Robert konejšivě stiskl své ženě ramena.

„Nemyslím si to, ale nedovedu si představit žádný scénář, v němž bychom něco získali tím, že se nám Sky News utáboří na zahradě.“

Kim cítila, jak ze Stephena sálá potlačovaný hněv.

Musela zakročit. „Poslouchejte mě. Vaše dcery žijí. Tohle není náhodný únos nějakým oportunistou. Je to naplánované a pachatelé počítají se všemi eventualitami.

Vzpomínáte si, jak byly loni unesené dvě malé dívenky z Dudley?“ Obě matky přikývly. „Zatím se tenhle případ velmi podobá tomu, co se stalo tehdy. Neznáme všechny detaily, ale vrátila se jenom jedna dívka. Tělo druhého děvčátka se nikdy nenašlo.

Bylo vydáno embargo pro tisk, ale třetí den ta zpráva unikla ven. Pachatele zřejmě publicita vystrašila a jednali unáhleně. To tentokrát nechceme. Únosci už navázali kontakt. Víte, že vaše dcery byly unesené z nějakého důvodu, a ne náhodným pedofilem.“

Kim ignorovala výraz hrůzy na jejich tvářích. Museli znát pravdu a bohužel ji musela sdělit bez nějakého přikrášlování.

„Spojí se s vámi. Něco chtějí buď od jednoho z vás, nebo ode všech. Nejlogičtějším předpokladem je, že půjde o peníze, ale nemůžeme vyloučit ani jiné věci.“

Konečně měla plnou pozornost všech přítomných. „Má někdo z vás nějaké nepřátele? Nespokojené zaměstnance, klienty, příbuzné? Každý by měl být vzat v úvahu.“

„Víte, kolik lidí naštvu každý týden?“ zeptal se Stephen Hanson. Pravděpodobně ne tolik, co já, pomyslela si Kim.

„Jsem korunní prokurátor pro organizovaný zločin.“

V jiné situaci by Kim řekla, že jich asi nenaštval tolik, kolik by měl.

Věděla, že oddělení korunní prokuratury, kde Hanson působí, je samostatný úsek této služby pro právníky, kteří předkládají soudu případy, na nichž ona pracuje, a proto se spolu nikdy nesetkali.

Bez ohledu na to byly vztahy mezi většinou policistů a korunní prokuraturou přinejlepším napjaté. Neexistovalo nic horšího, než když pracujete na případu týdny, měsíce, dokonce roky, a pak je stíhání zastaveno pro nedostatek důkazů.

„Kolik z vašich obžalovaných by bylo schopno zorganizovat něco takového?“ zeptala se. „Tohle není cihla hozená do okna, pane Hansone.“

„Sepíšu ten seznam,“ ustoupil.

Změna jeho postoje souvisela s vyhlídkou na nějakou činnost. Kim si uložila do paměti, že bude muset Stephena Hansona neustále něčím zaměstnávat.

„Co vy, paní Hansonová?“

Elizabeth bezradně pokrčila rameny. „Jsem jen právní asistentka, ale budu o tom přemýšlet.“

„Pane Timminsi?“

Hluboce se zamyslel, až se mu svraštilo čelo. „Jsem majitelem přepravní společnosti. Asi před sedmi měsíci jsem musel propustit několik lidí, ale nemyslím…“

„Potřebuju jejich jména. Abychom je všechny mohli vyloučit.“ Nastalo ticho.

„Karen?“

Karen zavrtěla hlavou. „Vůbec nic. Jsem žena v domácnosti.“ Pokrčila rameny, jako by to stačilo.

„Něco ze tvé minulosti?“ zeptala se Kim ostře.

„Rozhodně ne,“ odpověděla Karen až příliš rychle. Když si uvědomila spěch a prudkost své odpovědi, dodala: „Ale určitě si to nechám projít hlavou.“

„A prozatím poslední věc, kterou od vás chci, abyste si na zítra připravili seznam, komu musíte zatelefonovat. Vaše vysvětlení ohledně nepřítomnosti dívek se budou muset shodovat, aby nikdo nedostal podezření. Rozuměli jste?“

Všichni přikývli a Kim si vydechla úlevou. Byli ochotni spolupracovat. Zatím. To ale nepotrvá dlouho. Pro tuto chvíli se měli čím zaměstnat, o čem přemýšlet, aby přispěli k návratu svých dětí, ale až zase jejich emoce vzplanou, budou terčem ona a její tým.

Kim vyšla z místnosti, aby si dopřála krátkou přestávku. Vtom se celým domem rozezněl zvonek.

Konstábl otevřel dveře a Kim se k nim vydala.

Přivítala ji žena středního věku s popelavě blond vlasy. Byla poněkud silnější postavy, ale nesla se s autoritou. Pod těžkým zimním kabátem měla světlé džínsy a tlustý pletený svetr s plastickým vzorem.

Žena si konstábla nevšímala a usmála se na Kim.

„Helen Bartonová. Žádala jste, abych tu byla přítomná.“ Kim na ni nechápavě hleděla.

Žena jí podala ruku. „Důstojnice pro styk s rodinou.“

„Aha, díky bohu,“ řekla Kim potěšeně a rukou jí potřásla. Konečně tu bude mít nějakou oporu.

Kapitola 7

„Zatraceně,“ povzdechla si Kim, když Bryant zastavil s autem před potemnělým sportovním centrem.

Stacey instalovala počítačové vybavení a Dawson byl na cestě do domu Timminsových se složkami starého případu.

Kim poháněla vrozená netrpělivost celou cestu z domu k jejich prvnímu a zatím jedinému vodítku.

Vystoupila z vozu a otočila se, aby si prohlédla okolí.

Kolem centra vedla silnice, která šplhala do kopce a na druhé straně se zase svažovala. Vedle sportovního areálu vzniklo po demolici obecní bytovky. Napravo byl vchod do parku. Obě části oddělovala prašná cesta.

Na druhé straně silnice, s větším odstupem od chodníku, se tyčily obytné domy postavené na vyvýšeném místě. Skupinka novějších domů zakrývala cestu, která vedla dozadu k malému sídlišti.

„Až příliš možných směrů, kudy mohli odjet,“ poznamenala Kim. Domnívala se, že únosci zaparkovali na nezpevněné cestě mezi budovou a parkem. Dost blízko, aby mohli rychle zmizet, ale ne tak blízko silnice, aby vzbudili podezření, kdyby dívky kladly odpor.

Příhodně umístěná bříza zakrývala výhled z obytných domů. Bryant sledoval její pohled. „Myslíte, že se to stalo tady?“

„Jestli to měli dobře připravené, tak ano.“

Kim došla po cestě ke vchodovým dveřím centra a přitiskla obličej těsně ke sklu. Nikde známka nějaké aktivity.

„Potřebujeme záznam z bezpečnostní kamery, Bryante.“

„Ehm… zdá se, že mají na noc zavřeno.“

„Nepovídej,“ odbyla ho, zatímco zkoumala rám dveří.

„Jo, šéfko, jen pro informaci, násilné vniknutí je trestný čin.“

„Hmm… Bryante, vrať se k autu a pusť policejní rádio.“

„A sakra. Co máte…“

„Jdi už,“ nařídila.

Odfrkl si a zamířil zpátky k autu.

Kim si sedla do podřepu, aby si prohlédla dolní polovinu dveří. Po krajích byl připevněn kontakt k alarmu, ale nikde žádný zámek. Totéž už zjistila na horní části. Zamykací mechanismus byl uprostřed. Kopla do kovového pásku, který se táhl přes celý spodek dveří. Nic. Kopla znovu a přitom si dávala pozor, aby se vyhnula skleněnému panelu. Pořád nic. Rozmáchla se pravou nohou dozadu a silně kopla potřetí. Rozeznělo se ohlušující kvílení a nad hlavou jím začalo blikat světlo.

Došla zpátky k autu a nastoupila. Bryant seděl s hlavou opřenou o volant.

„Šéfko, proč jste nemohla jen…“

Jeho slova přerušila rádiová zpráva z dispečinku, aby policejní hlídka prošetřila možné vloupání do sportovního centra.

Kim pokrčila rameny. „Ohlas nás, Bryante. Jsme dost blízko.“ Bryant jen potřásl hlavou a potvrdil jejich přítomnost.

Teď nezbývalo než čekat. Firma spravující zabezpečovací systém nejprve musela zatelefonovat policii. Druhý telefonát bude správci, který má v držení klíče od objektu.

„Nemohla jste projevit aspoň trochu trpělivosti?“ zeptal se Bryant. Kim ho ignorovala. Zabralo by dost času, než by se v neděli večer podařilo kontaktovat příslušnou osobu a přesvědčit ji, aby se vrátila do práce a pomohla jim s bezpečnostním systémem. Ne, raději dělala věci po svém. Správce byl teď už na cestě a nemusela použít žádnou výhrůžku. Woody by byl potěšen.

„Trpělivosti? Ale jdi, Bryante. Na to mě znáš až moc dobře.“

KAPITOLA 8

„To bude on,“ upozornila Kim, když vedle nich zastavil Volkswagen Polo.

Bryant už nahlásil, že areál je zajištěný, ale bude zapotřebí znovu nastavit alarm.

Kim vystoupila z auta a octla se tváří v tvář muži kolem pětadvaceti let s odbarvenými světlými vlasy. V ruce už držela svůj služební průkaz.

„Správce?“ zeptala se.

Přisvědčil. „Brad Evans.“ Naklonil hlavu na stranu.

„Policejní hlídka. Žádný narušitel tam není,“ potvrdila. Usmál se. „Dobře… tedy… díky, ale proč…“

Srovnala s ním krok, když se vydal ke vchodu do centra. „Totiž, náhodou jsme byli na cestě sem, když jsme dostali výzvu.“

Mládenec došel ke dveřím a otočil se k ní. Alarm už ztichl, ale blikající modré světlo nahoře ukázalo, že je pohledný a také že se mračí.

„Jo, to je vážně náhoda.“ Bryant si za jejími zády odkašlal.

Brad odemkl a vešel do vestibulu. Automaticky se uvnitř rozsvítila světla. Druhé dveře se otevíraly stiskem tlačítka.

Kim pohlédla ke stropu a uviděla kameru. Následovala Brada k recepci a vdechla pach chlóru.

Ve volně přístupné a prostorné místnosti byly rozestavěné plastové židle a stolky. U zdi po levé ruce stála řada prodejních automatů. Dveře vzadu vedly do společných šaten.

Stěna na druhé straně byla prosklená s výhledem na mělký bazén. Zatímco si Kim pozorně prohlížela celý prostor, Bryant vysvětlil, že byli zrovna na cestě, aby si po vážném útoku prohlédli zdejší bezpečnostní systém.

„Nemůže to počkat do normálních hodin?“ zeptal se Brad.

„Ne,“ odpověděla Kim stroze. Bryant to potvrdil pokrčením ramen.

Brad se zatvářil nevrle. Kim se na to neohlížela. Jeho plány na nedělní noc budou muset zkrátka počkat.

„Pojďte, prosím, za mnou,“ řekl nakonec a vydal se směrem od plaveckých zařízení. Minuli tělocvičnu napravo a veřejné toalety nalevo. Na konci chodby se nacházely dveře označené cedulkou

„Vstup zakázán“.

Brad je otevřel zadáním kódu na klávesnici, uvnitř se posadil a nalogoval se do systému. Kim se ulevilo, když viděla, že je tohle místo digitalizované. Bryantovi to značně ulehčí práci.

„Systém pokrývá každý centimetr areálu,“ vysvětlil Brad. „Kromě šaten, ze zřejmých důvodů, ale u jejich východu je statická kamera.“

Nasměroval bezpečnostní systém na přední obrazovku a zvedl ruku, aby se podíval na hodinky.

Záměrná okázalost toho gesta Kim neunikla.

„Takže, co byste chtěli vidět?“

„Dobrá, my si to teď projdeme sami,“ navrhl Bryant. „Máme popis možného pachatele.“

Brad nejevil žádné známky, že by hodlal uprázdnit své místo.

„Aha, to dává smysl. Kdybyste mi poskytli ten popis, můžu…“ Kim netušila, co dává smysl, ale Bryant naléhal dál.

„Možná se tu nějakou dobu zdržíme, tak asi bude nejlepší, když si znovu půjdete nastavit alarm,“ řekl její parťák a poklepal na opěradlo židle.

Brad se podíval z jednoho na druhého, pak ale neochotně vstal.

„Potrvá pár minut, než zkontroluju celou budovu.“ Pohlédl výmluvně na Kim. „Ale předpokládám, že je všechno v pořádku.“

„Je lepší se ujistit,“ poznamenala Kim a uvolnila mu cestu.

Brad ukázal na interní telefon a zvedl svůj mobil. „Přes nulu se spojíte přímo se mnou, pokud budete ještě něco potřebovat.“

Kim ho obdařila úsměvem. „Díky, Brade.“

Bryant se ujal ovládání, zatímco mu Kim dávala pokyny. „Jdi na statickou kameru u šaten. Chci se ujistit, že tam nebyl nikdo jiný, když vycházely.“

Bryant zadal na klávesnici datum a čas.

Obrazovku vyplnilo devět oken; všechna se zastavenými záběry v čase 12.05.

„Nahoře vpravo a dej to na celou obrazovku, dokud neidentifikujeme ty dívky.“

Bryant stiskl play a záběry se daly do pohybu v reálném čase. Mlčky přihlíželi. O dvě minuty později se dívky vynořily z šaten.

Amy na sobě měla růžové džínsy a tmavomodrý svetr, Charlie černé legíny a dlouhé tričko. Obě si nesly bundy a batůžky.

„Přejdi na kameru pět,“ požádala Kim. Po několika úhozech na klávesnici mohla Kim identifikovat holčičky na záznamu z kamery, která sledovala devadesát procent veřejného prostoru.

Obě dívky přešly k automatům a tam pohodily svoje věci stranou. Prohlédly si nabídku občerstvení a přitom si ukazovaly na vybrané zboží. Amy si koupila chipsy, Charlie zvolila sáček bonbonů a obě si daly teplý nápoj.

Posadily se se zkříženýma nohama vedle automatu s colou, jako by měly piknik.

Kim pozorovala jejich bezprostřední okolí, aby zjistila, jestli někdo nevěnoval děvčátkům mimořádnou pozornost. Měla přízračný pocit, že možná sleduje poslední okamžiky jejich života.

Její žaludek tuto představu s odporem odmítl, a jelikož to obvykle byl nejspolehlivější orgán v jejím těle, neměla jinou možnost než mu věřit. Odteďka si už ani na jediný okamžik nedovolí pomyslet, že holčičky jsou mrtvé. Přivede je domů živé. Změněné, ale živé.

„Posledních pár minut nevinnosti, co, šéfko?“ promluvil Bryant, jako by ozvěnou odrážel její myšlenky.

Oba bez stínu pochybnosti věděli, že tyto dívky už nikdy nebudou pohlížet na svět stejným způsobem. Ať to dopadne jakkoli.

Ve 12.23 obě děvčátka vstala. Charlie odnesla odpadky do koše a pak si oblékly bundy. Amy provlékla levou paži popruhem batůžku, ale v zimní bundě nemohla dobře prostrčit pravou ruku druhým popruhem.

Charlie popruh přidržela, roztáhla a pomohla ho navléct Amy na ruku. Síla jejich kamarádství byla jasně patrná i z tohoto malého gesta.

Zamířily k vestibulu a vešly tam. Z nějakého důvodu se Charlie ohlédla zpět k místnosti s automaty, ale nezastavila se.

„Přepni na vnější kameru,“ požádala Kim, ale už to věděla.

„Sakra, je pod kamerou, a ta zabírá cestu.“ Ne pěšinu vyšlapanou v trávě.

„Zastav, přetoč to o pár okének zpátky.“

Bryant tak učinil a Kim neomylně uviděla, jak Charlie zvedá hlavu, aby se podívala do tváře nějakého dospělého.

A ještě něco upoutalo její pozornost.

„Bryante, přejeď to znovu dozadu.“

Už neměla žádné pochybnosti. Zvedla telefon a zavolala do recepce.

„Brade, potřebuju vás v monitorovací místnosti. Hned.“

KIAPITOLA 9

„To jste vy, kdo běží přes vestibul, že?“ zeptala se Kim.

Brad zašilhal na obrazovku a pokrčil rameny. „Všichni jsme oblečení do…“

Zatraceně, přece by nemělo být tak těžké si vzpomenout. „Brade, bylo poledne a vy jste někam utíkal.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tichá modlitba.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.