PIGERNE FRA ENGLANDSBÅDEN

Copyright © Lone Theils 2015 by agreement with Grand Agency.

All rights reserved.

Translation © Magdalena Jírková, 2020

ISBN 978-80-249-4766-2

KAPITOLA 1

Proplešatělý muž připomínal jakéhokoli jiného afrického učitele středního věku. Měl na sobě světle šedé manšestráky a čerstvě vyžehlenou košili. Klidně a spořádaně naléval Earl Grey do květovaných porcelánových šálků. Když se naklonil přes poškozený kachlový stolek a zdvořile Noře nalil do čaje mléko, ucítila slabý závan mandlového oleje a prášku na praní. Do svého šálku si hodil dvě kostky cukru a jednou zamíchal. Potom začal vyprávět. O popravách, znásilněních, týrání a vraždách.

Příběhy o příšerných přepadeních, kterých se zúčastnil, Noře splývaly v jedno. Jedna zrůdnost přebíjela druhou. Děti ze školy hromadně znásilnily svou učitelku, než byly samy povražděny mačetami. Celé vesnice byly srovnávány se zemí, dokud vrazi nebyli příliš unavení a už nedokázali pozvednout paže. Přeživší byli zamčeni společně s mrtvolami do druhého dne, kdy vraždění pokračovalo. Muž, který chtěl kvůli vlastní bezpečnosti vystupovat jako pan Benn, donekonečna pokračoval v monotónním proudu řeči.

Nora sevřela šálek čaje. Přemáhala ji chuť chrstnout tomu vyrovnanému muži vroucí tekutinu do obličeje, aby viděla reakci, záblesk čehosi lidského v tváři bez výrazu. Pocit. Lítost.

Zapřela se. Takhle Nora Sandová, zahraniční korespondentka týdeníku Globalt, nepracuje. Naslouchá, sbírá informace a píše. Je profesionálka.

„Mám ještě poslední otázku,“ řekla neutrálně. Upřel na ni pohled, který už dávno ztratil lidskost.

„Ano?“

„Proč? Proč jste to dělal?“

Pokrčil rameny. „Proč ne? Nic lepšího si nezasloužili. Byli to švábi a my jsme uklízeli v kuchyni.“

Nora se lehce otřásla. Zašátrala po tlačítku na diktafonu. Vypnula ho a vstala, poněkud prudce.

Pete, který seděl v rohu, také vstal, vyměnil objektiv na fotoaparátu a pustil se do práce.

Fotografie muže, který si říkal pan Benn, ve stínu. Rozostřené snímky jeho tváře. Tmavé ruce zabrané zblízka. I když ruce pana Benna byly čisté a ošetřené kvalitní manikúrou, Nora měla pocit, že vidí skvrny zaschlé krve.

Byly to fotografie muže, jenž byl na svobodě, protože se rozhodl vypovídat o těch, kteří ve vojenské hierarchii stáli výše než on. Pan Benn proklouzl britským azylovým systémem a teď se mohl těšit na poklidný život v jihoanglickém pobřežním městečku, kde největší událostí zřejmě býval každoroční karneval. Noře se zvedl žaludek.

*

Pete vyšel ven. Nora vylovila klíčky od auta a hodila mu je. Chytil je ve vzduchu.

„Řídíš. Mám dost,“ řekla a posadila se na sedadlo spolujezdce v jeho otlučeném Fordu Mondeo.

Pete povytáhl obočí. „Náročné?“

Byl málomluvný. Na druhou stranu jeho slova měla svou váhu a nezaměnitelný australský přízvuk.

Nora toho chtěla říct spoustu, ale slova jí uvázla v hrdle.

„Existují hranice, kolik…“

Pete mlčky uložil brašnu na fotoaparát do kufru, sedl si dovnitř a nastartoval. Místo aby zahnul na dálnici zpět do Londýna, vydal se pobřežní silnicí.

Nora nic neříkala. Pracovali spolu od chvíle, kdy před pěti lety přišla do Londýna jako začínající novinářka. Po nespočtu společných úkolů a cest, od Afriky po východní Evropu, už nepotřebovali mnoho slov, aby si porozuměli.

Slunce pohazovalo poslední zbytky bledého denního světla na krajinu, když zabočili dolů směrem k malé rybářské osadě Brine a zaparkovali za místní hospodou.

Nora se zachvěla a zvedla si límec bundy.

Sešli dolů k pláži, kde šedá vodní hladina splývala s perlově zbarvenou oblohou. Vítr štípal do tváří a po půl hodině Nora cítila, jak jí jed pomalu odchází z těla. Nebo přesněji, zapouzdřuje se, nabývá zvládnutelné velikosti, uhnízděný na temném místě kdesi v jejím nitru, na polici vedle jiných příběhů stejného obsahu a kalibru.

„Pojď, zajdeme do centra. V téhle oblasti dělají dobré ryby, jednou jsem tady byl s Carolinou,“ navrhl Pete.

Jako vždy když mluvil o své životní lásce, která už dávno odjela zpět do Melbourne a provdala se za chirurga, se do jeho hlasu vkradlo trochu smutku.

Courali se nahoru úzkými uličkami, které koncem turistické sezony a ve všední den vypadaly podivně opuštěně.

„Hele, počkej chvíli.“

Nora se zastavila před obchodem, který se lišil od neuspořádané přehlídky pastelově zbarvených keramických dílen a lahůdkářství s uzenými rybami. Fasáda byla oprýskaná a okna špinavá, ale Nora ho uvnitř za výlohou zahlédla: ošoupaný, tmavě hnědý kožený kufr, který by se skvěle hodil do její sbírky.

Vzala za kliku a k jejímu údivu bylo otevřeno.

V místnosti přeplněné tak, až to vypadalo, že by zdi mohly puknout, kdyby se tam člověk pokusil přidat byť jen malou váhu na dopisy, ji uvítal zápach plísně a prachu. Podél jedné stěny stály vysoké stohy knih v kožených vazbách a vedle nich police nacpané křišťálovým sklem a k němu se nehodícími jídelními soupravami.

Několik málo míst mezi regály bylo vyplněno obrazy rozdílné kvality. Motiv lodí byl jasným favoritem, všimla si Nora.

Ze zadní místnosti se pronikavě ozýval Glenn Miller, právě dozpívával In the Mood. Za pultem stál muž s obrovským rudým plnovousem, notoval si s Glennem a leštil přitom mosazný svícen.

„Vítejte,“ pozdravil s úsměvem.

Nora úsměv opětovala a rychle se po obchodě porozhlédla. Na chvíli zvažovala misku na máslo ze zčernalého stříbra ve formě mušle, ale vrátila se ke kufru, který viděla ve výloze.

„Můžu si ho prohlédnout?“ zeptala se a ukázala na něj.

Muž se protáhl ze svého místa za pultem ven. Byl velký, ale pohyboval se překvapivě svižně, když kličkoval mezi použitým nábytkem a nepotřebnou pozůstalostí.

Odsunul plechovku a sloupec elpíček a z hromady zboží ve výloze vytáhl kufr.

„Dostali jsme ho minulý týden. Výborný stav,“ řekl.

Nora se po něm natáhla. Osahala si ho. Pravá kůže. Tmavě hnědá, poškrábaná. Naprosto přesný opotřebovaný vzhled.

„Kolik myslíte?“ zeptala se zvědavě.

„Hm. No,“ odpověděl muž a přimhouřil oči. „Řekněme padesát liber?“

Nora se zašklebila. „Uvažovala jsem spíš o dvacce.“

„Je to pravá kůže,“ namítl.

Nora zmáčkla zámek. Nepovolil. Nakrčila čelo. „Je zaseknutý?“

Muž pokrčil rameny. „No, určitě to není nic, co by se nezvládlo s trochou šikovnosti sponkou na vlasy,“ prohlásil.

„Jasně, ale uvnitř může být cokoli. Třeba je plesnivý.“

Muž si od ní kufr vzal a potřásl s ním. Ozval se slabý, dutý zvuk.

„Hm. Možná jsou tam nějaké papíry. Poslouchejte… Když vysázíte čtyřicet liber, obsah dostanete zdarma. Bez dívání. Kdo ví? Možná tam leží los, který vyhraje? To je přece šance!“

O tři minuty později vyšla Nora ven o třicet liber chudší a s kufrem v ruce.

„Ty jsi nenapravitelná,“ řekl Pete a obrátil oči v sloup.

„Jsem. Ale představ si to – perfektně se hodí na místo pod konferenčním stolkem. Vedle námořnické truhly.“

Pete jen zavrtěl hlavou a táhl ji dál do kopce.

Pojedli čerstvě smaženého platýsa s hráškovým pyré a ručně dělanými hranolky. Když zase konečně seděli v autě, Pete pustil na CD přehrávači skupinu Eagles a na navigaci navolil „domů“. Nora se natolik posilnila, že si v hlavě začala rovnat článek o učiteli z Rwandy.

Když ji Pete vysadil před bytem v Belsize Park, byla smrtelně unavená a dokázala se právě tak dovléct ke dveřím, vyčistit si zuby a padnout rovnou do postele.

KAPITOLA 2

Bytem se rozléhalo odbíjení Big Benu. Byl to speciální vyzváněcí tón, který na mobilu přidělila svému šéfovi, Oscaru Krebsovi.

Běžně mu přezdívali Rak, protože byl schopen v jakémkoli příběhu najít slabé místo a svírat ho klepetem, dokud téma nevyšumělo nebo novinář nepředložil lepší rešerši. Tak se alespoň sám vyjádřil. Jiní od novin zdůrazňovali, že přezdívka dobře vystihuje barvu, kterou měl ve tváři, když byl ve stresu.

Nora respektovala jeho umanutost v dvojitém a někdy i trojitém ověřování všech příběhů, než se dostaly na stránky Globaltu. Co ji na druhou stranu nebetyčně štvalo, byla Rakova neomylná schopnost nechápat výraz Greenwich Mean Time. Jedna věc byla zapomenout, že u Nory je o hodinu méně. Druhá úporně trvat na tom, aby Nora byla o hodinu napřed. Poté co se mu to Nora opakovaně snažila vysvětlit, pochopila, že na světě existují věci, které šéfa člověk nenaučí.

„No, stejně už jsi pár hodin vzhůru,“ prohlásil Rak, pěkně svěží po ránu.

Nora zašilhala na budík na nočním stolku. Bylo půl sedmé ráno britského času. Přehodila nohy přes okraj postele.

„Hmbrhm.“

„Výborně. Kdy můžeš odevzdat Rwandu? Počítáme s tebou na stranu sedm a ta se bude dělat brzy odpoledne.“

Nezřetelně zamumlala cosi o dvou hodinách dánského času, zavěsila a doklopýtala do jediné další opravdové místnosti v bytě, kde se jí podařilo vytvořit místo na obývací pokoj, pracovnu, knihovnu a kuchyňský kout. V polospánku udělala své obvyklé ranní kolečko – zapnout počítač, zapnout televizi na kanálu BBC News 24, zapnout rychlovarnou konvici – a odvlekla se do miniaturní koupelny. Tady rutina skončila, protože najednou ležela jak široká, tak dlouhá, na podlaze v předsíni. Natáhla se přes kufr, který včera pozdě večer postavila za dveře. Zámek se rozletěl a z pootevřeného kufru vypadla hromádka polaroidových fotografií. Nora si sedla na podlahu a otevřela kufr úplně.

Vzala fotografie do ruky a postupně je prohlížela. Všechny snímky představovaly mladé dívky, teenagerky. Různé dívky, které se opíraly o zeď nebo stěnu v pozici, jež se prakticky neměnila. Všechny se dívaly přímo na fotografa.

Některé z nich otevřeně flirtovaly s fotoaparátem a měly na rtech úsměv. Jiné vypadaly, jako že se stydí a situace je jim nepříjemná. Podle oblečení a účesu Nora datovala snímky do rozmezí od osmdesátých let, kdy se nosily pytlovité kalhoty podle MC Hammera, trika značky Ball a gelovaly vlasy, až po devadesátky, protože na jednom triku se objevila skupina U2.

Sbírka musela patřit amatérskému fotografovi. Alespoň tolik se navzdory všemu po boku Peta naučila. Tohle nebyla profesionální kolekce, spíše poněkud směšný náhled do něčího nedokonalého pokusu zvládnout těžké umění fotografie. Určitě to byl muž fascinovaný mladými ženami, který se ale zjevně nikdy nenaučil nic o výběru motivu nebo nasvícení a neměl ani trochu přirozeného uměleckého talentu. Pokrčila rameny, a právě chtěla kufr znovu zavřít, když její pohled upoutal snímek, který se od ostatních lišil.

Na jedné fotografii stály dívky dvě. Usmívající se blondýna, trochu baculatá, ale krásná. Vedle ní tmavovlasá, útlá dívka pošilhávající po fotografovi. Bylo to v létě a obě stály v šortkách před bílým pozadím. Nora datovala seprané triko jedné z nich s nápisem Feed The World na rok nebo dva po koncertu Live Aid v roce 1984.

Ale její pozornost neupoutalo triko. Byla to cedule za těmi dvěma dívkami, na které byla velká červená šipka ukazující dolů a ryze dánský text: „Auto paluba 2“.

Odložila snímek stranou a šla na toaletu, vyčistila si zuby a do tváře si nacákala trochu vody. Udělala si Nescafé černé jako uhel, upravila barvu mlékem, posadila se před počítač a zapnula diktafon.

Pokojem se rozezněl netečný hlas pana Benna a v následujících hodinách byl v Nořině životě jen on a jeho zvěrstva. Její prsty tančily po klávesnici.

*

Nora odevzdala článek, a zatímco čekala na zpětnou reakci, roztržitě se pokoušela srovnat hromádky na psacím stole. Zkontrolovala lednici a zvažovala, jestli zvládne výlet pro něco jedlého do obchodu Whole Foods v Kensingtonu. Bylo schopná s požitkem strávit několik hodin ve třech patrech s chutnými potravinami a vždy se vrátila domů se splasklou peněženkou a náručí plnou italského kozího sýra, špaldových sušenek, ekologického černého rybízu nebo cheesecakeu z cukrářského oddělení. Cítila však, že dnes to nepůjde.

Na fotografii z trajektu ji cosi trápilo. Stejným způsobem, jako když se člověk dívá na staré vojenské fotky mladých usměvavých mužů, kteří si mysleli, že jsou nesmrtelní, ale dnes existují pouze v podobě písmen, která jsou vytesána do žulového památníku v Normandii obrostlého mechem.

Snažila se ze sebe setřást nepříjemný pocit. Obě dívky ze snímku se určitě dobře vdaly a zase rozvedly, a už zapomněly všechno o plavbě trajektem, kterou absolvovaly před několika desetiletími.

Nora snímek obou dívek opět zvedla. Jedna světlá, druhá tmavá. Pohled světlovlasé byl tvrdý, jako by se snažila vyzvat toho, kdo stál na druhé straně objektivu: Co mi k čertu chceš? Tmavovláska vypadala stydlivě. Skloněná hlava, pohled upřený k zemi, jako by se neodvažovala pohlédnout přímo na diváka.

Nora snímek otočila. Na rubu nebylo nic.

Její myšlenky přerušilo chraplavé zasyčení interkomu.

„Prosím?“ řekla váhavě.

„Dobrý den – tady policie. Dostali jsme hlášení o hlasité hádce,“ ozvalo se dánsky, přízvukem ze severního Jutska s otevřenými samohláskami.

Kruci! Úplně zapomněla, že má domluvený oběd s Andreasem.

Na gymnáziu byli kamarádi, ale na jednom z posledních mejdanů se Andreas opil přes míru a vyznal se jí z velké a potlačované lásky. A protože Nora ji nedokázala opětovat a požádala ho, aby byli dál pouze kamarádi, Andreas se jí v posledních týdnech školy, dokud si po maturitě nenasadili studentské čapky, vyhýbal.

Krátce nato Nora odjela do Anglie, aby si užila roku volna, a Andreas byl přijat na policejní akademii. Postupně se vypracoval a dostal se ke kriminální policii. Nora ho zpovzdálí občas sledovala. Teď už čas Andreasovu raněnou hrdost evidentně vyléčil. Našel Noru na Facebooku a poslal jí zprávu, že má jet na několik týdnů do Londýna, aby se ve Scotland Yardu zúčastnil speciálního kurzu o teroristických buňkách.

Nora se podívala do svého kalendáře, který ležel schovaný pod několik dní starým vydáním The Guardian, zprávou WHO o dětské chudobě a článkem o imigraci vytrženým z týdeníku The Economist, který marně hledala.

Opravdu to tam bylo napsané: Oběd Andreas, 13.30.

„Jak to vypadá?“ zeptal se z interkomu.

Pustila ho dál. „Pojď nahoru. Za chvíli budu hotová.“

Hranatá ramena a pískově žluté vlasy nad hnědýma očima – byl to Andreas, úplně stejný, jak si ho pamatovala. A přece jasně viděla, že roky zanechaly na jeho tváři stopu. Dospěl.

Beze slova rozpřáhl paže a Nora zmizela v jeho mohutném objetí.

„Pořád krásná jako mořská víla,“ prohlásil se svým rozpačitým úsměvem.

Nora obrátila oči v sloup.

„Aspoň že nemáš policejní knírek. To by bylo víc, než bych dokázala zvládnout.“

Mávla na něj a pozvala ho do bytu, který s téměř dvoumetrovým svalnatým policistou uvnitř vypadal ještě menší.

„Od chvíle, co jsem ráno vstala, pracuju. Musím si dát sprchu, než někam vyrazíme. Dáš si kafe, zatímco budeš čekat?“

„Jak to myslíš? Znamená to, že jsi neměla v úmyslu se mnou poobědvat oblečená do kung-fu županu? Nestala se z tebe ve stáří trochu nudná osoba?“ řekl se smíchem Andreas a zvědavě se kolem sebe rozhlédl.

Nora hrála uraženou, ukázala na rychlovarnou konvici a povytáhla krk.

„Voda. Kafe. Mlíko v lednici. Mizím.“

Nechala si po těle stékat teplou vodu a přitom přemýšlela, kam Andrease vezme. Za rohem je ekologická kavárna Honey Bee, nebo by mohli jít do malého baru s tapas u stanice metra. Oba nápady zavrhla. Příliš exotické na Juta ze severního Dánska, kterým Andreas byl do morku kostí. Rozhodla se, že nejvhodnější bude malá turecká restaurace za supermarketem.

Usušila si vlasy a rychle si na sebe natáhla téměř nenošené bílé triko, černé džíny a sandály. Ještě linku kolem modrozelených očí a nanést trochu pomády na rty a byla téměř připravená jít se ven naobědvat.

Když vstoupila do pokoje, Andreas seděl, v jedné ruce kafe a v druhé fotografii těch dvou dívek.

„To je případ, o kterém píšeš?“ Nora zavrtěla hlavou.

„Včera jsem koupila starý kufr a fotka byla v obálce, která zapadla za podšívku,“ vysvětlovala a ukázala na kufr, jenž pořád ležel na podlaze v předsíni. „Vůbec nevím, o co jde. Na té fotce je něco, co mě zaujalo. A štve mě, že na to nedokážu přijít. Je to, jako bych měla vědět, co nebo kdo to je,“ řekla.

Andreas přimhouřil oči. „Vypadá to, že jedna z dívek má na ruce náramek. Máš lupu?“

Nora prohrabala několik zásuvek a našla zvětšovací sklo, které se připletlo do hromádky spínacích špendlíků, barevných kříd a starých nabíječek, které nikdy nevyhodila.

Vzala fotografii Andreasovi z rukou. Opravdu, na zápěstí jedné z dívek byl vidět náramek z takových kostiček s písmeny. Nebylo to příliš ostré, ale Nora měla dojem, že rozeznává písmeno L… A možná E nebo I?

Lene? Line? Lisette? Lea? Žádné ze jmen ji nepřiblížilo k pochopení, co ji na snímku tak zneklidňuje. Bylo to tím, že na trajektu, kde byl snímek pořízen, bylo něco známého?

Andreas přerušil její úvahy. „Nevím, jak ty, ale já jsem dneska nesnídal, takže co dál? Dostanu dneska něco k jídlu, nebo jak to bude?“

*

Krátce nato už se mačkali u Abdula a Andreas Noru udivil, když si zkušeně objednal z jídelního lístku. Čufty, tzatziki a plněné pide, a Andreas dokonce řekl Abdulovi „tesekkür“, čímž si vysloužil široký úsměv.

Nora povytáhla obočí.

„Co?“ zeptal se Andreas suše. „Myslíš, že z Aalborgu nelétají mezinárodní spoje?“

„Promiň. Jen že si tě pamatuju spíš jako kluka, co rád omáčku a brambory. Hodiny jsem tě musela nutit, jen abys ochutnal lasagne,“ přiznala s trochu přihlouplým úsměvem.

„Lidé se přece mění,“ odpověděl a pokrčil rameny.

Abdul jim donesl karafu vody s ledem a Nořiny myšlenky opět začaly kroužit okolo fotografie těch dvou dívek.

„Něco na té fotce mi vadí. Cítím, že bych ty dívky měla znát,“ spustila.

Andreas přikývl. „Mám stejný dojem.“

„Dobře. Dvě dívky. Jméno jedné z nich začíná na L. Nebo možná měla přítele, jehož jméno začínalo na L. Na trajektu? Lise na trajektu? Line? Lis…?“

A pak jí to náhle došlo. Právě když Abdul pokládal do středu stolu červený plastový košíček s vlažným tureckým chlebem, zapadly dílky na místo.

„Lisbeth!“ řekla a bouchla se do čela.

„Kruci, Andreasi! Je to Lisbeth. L jako Lisbeth. Nevzpomínáš si na ten případ? Dívky z trajektu do Anglie?“

Byl to jeden z těch případů, které se čas od času objeví v dokumentárních programech. Nora si pamatovala, že když loni na jaře byla doma v Dánsku na návštěvě na chalupě u Trine, znavená po velikonočním večírku zachytila posledních pět minut vysílání, které znovu potvrzovalo, že je záhadou, co se s Lisbeth a druhou dívkou, na jejíž jméno si Nora nedokázala vzpomenout, stalo.

Andreas přikyvoval, ulomil si kousek chleba a strčil ho do úst.

„Jo. Na něco takového si vzpomínám.“

Nora usilovně přemýšlela, chtěla si vzpomenout, o co v případu šlo.

„Bylo to něco, že se ztratily z trajektu. A nikdy nebyly znovu nalezeny.“

Andreas pokrčil rameny. „Je to starý případ. Můj odhad je, že leží na dně moře. A nikdy nebudou nalezeny. Dokonce si myslím, že můj strejda Svend pracoval s jedním z těch, co svého času případ řešili.“ Donesli jim jídlo, mlčky seděli a každý si nandával na svůj talíř.

Chvíli jedli, ale Nora nedokázala být déle zticha.

„Nemůžeš strejdovi zavolat? Já se to musím hned dozvědět.“ Andreas se opřel a pozoroval ji přimhouřenýma očima.

„Nemyslíš, že bychom měli počkat, až dojíme?“

„Dělej. Objednám kafe,“ slibovala.

Andreas s lehkým povzdechnutím vytáhl mobilní telefon.

Nora zachytila Abdulův pohled, naznačila, že si objednává kávu, a mezitím se Andreas dovolal strýci.

Kávu podávali v malé měděné konvici, se skleničkami vody a dvěma kousky tureckého cukroví pečlivě položenými na bílý paličkovaný ubrousek.

Nora nalila Andreasovi i sobě. Andreas pořád ještě mluvil se strýcem. Usrkla silné kávy a hodila si do ní kostku cukru, aby utlumila nejhorší hořkost.

Andreas končil. „Dobře, a pozdravuj Anniku.“

Dával si načas, nejprve se napil kávy, ušklíbl se a pak si nápoj osladil.

Nora se na něj naléhavě dívala. „Tak to vybal.“

„Ano, sedí to. Můj strejda pracuje s Karlem Starkem, který byl tenkrát, když dívky zmizely, mladým policejním asistentem v Esbjergu. Stark ten případ nikdy nepustil z hlavy.“

„Fajn, a co se teda stalo?“

„Strejda si to stručně řečeno pamatuje takhle: byly to dvě dívky z ústavu pro nezletilé delikventy nedaleko Ringkøbingu. Osm dětí a tři dospělí odjeli na třídenní výlet do Londýna. Ale na trajektu Lisbeth a Lulu beze stopy zmizely. Jako by se propadly do země. Nebo do vody, jestli chceš. Nikdy nebyly znovu nalezeny. Na horní palubě zůstal Lisbetin černý batoh, a to byla jediná stopa.“

„No jasně. Jmenovala se Lulu, ta druhá,“ přerušila ho Nora.

„Minulý rok ten případ probírali v televizi DR, v programu Nevyřešeno, to byl zřejmě ten pořad, z něhož jsi viděla posledních pět minut,“ domníval se Andreas.

Nora se na chvíli zamyslela.

„Hm. Bydlí tvůj strejda pořád v Esbjergu?“

„Ne, našel si životní lásku, Anniku, a přestěhoval se s ní do Dragøru. Teď pracuje na oddělení vražd v Kodani, a Karl Stark taky. Mám od strejdy zjistit jeho číslo?“

Nora přikývla. „Ano, díky.“

Aniž by o to byl požádán, Abdul donesl další kávu. A mrkl na Noru, když se na něj tázavě podívala.

„Dnes je zvláštní den, slečno Noro. Krása, vidět vás bez mobilního telefonu, bez stresu, a že si neodnášíte jídlo s sebou k psacímu stolu,“ zasmál se.

Andreas s úsměvem zavrtěl hlavou. „Některé věci se nikdy nezmění. Nebo ano?“ řekl.

A pak se pustili do nevyhnutelného rozhovoru na téma, kdo co dělá. Co se stalo s Olem, Klausem a rudou Ritou, kdo se oženil a vdal, kdo zůstal doma a kdo buduje kariéru.

„A co ty?“ zeptala se Nora opatrně, když Andreas poreferoval o rozvodech, zaměstnáních ve státní správě a jednom porodu dvojčat u bývalých spolužáků.

Nora si pochopitelně prohlédla jeho profil na Facebooku, hned jak ji kontaktoval, ale informací tam bylo pomálu. Neuvedl, jestli je ženatý ani svobodný. Jediné, co mohla zjistit podle skupin, jejichž byl členem, bylo, že zřejmě pořád dělá triatlon a neztratil své nadšení pro Monty Python a fotbalový klub Chelsea.

„Ano, co já?“ zopakoval Andreas. Vtom zazvonil telefon. Volal Rak.

„Nazdar. Zatraceně dobrý článek. Ale stejně bych chtěl, abys to trochu přepsala. Myslím, že ten chlap bude lehce odhalitelný podle geografických informací, takže ty se musí trochu zamlžit. A třetí odstavec se musí zkrátit. Opakuješ se. Hned ti to pošlu zpátky. Uzávěrku máš za půl hodiny. Tak čau.“

Než stihla odpovědět, zavěsil.

Nora vylovila z peněženky dvacetilibrovou bankovku a položila ji na stůl.

„Omlouvám se. Práce,“ vysvětlila. Andreas nehnul ani brvou.

Nora se snažila ho obměkčit. „Jak dlouho tady zůstaneš?“ Byla odměněna jen úšklebkem. „Jen běž. Napíšeme si e-mail.“

KAPITOLA 3

Noru probudila krátká fanfára, jež oznamovala, že letadlo nízkonákladové společnosti si právě gratuluje k příletu načas na kodaňské letiště.

Byl to jeden z těch odletů v nekřesťanskou hodinu, což znamenalo, že musela vstávat před čtvrtou ráno, aby se na letiště dostala včas, a znovu usnula dřív, než letadlo vůbec vyjelo na odletovou dráhu ve Stanstedu.

Kniha, kterou měla v plánu po cestě číst – ambiciózní záležitost o ropných konfliktech v Africe –, jí neotevřená ležela na klíně. Než vstala a vyšla do příletové haly, strčila ji zpátky do tašky.

Stál tam v celé své mužné síle a mával papírovým kelímkem ze Starbucksu, jako by si ho v tmavě zeleném obleku hned nevšimla. Nikdo jiný, koho znala, nenosil k obleku vestu. A už vůbec ne v červnu. Smál se od ucha k uchu, část tváře mu zakrýval šedý plnovous. Christian Sand, renomovaný historik se specializací na dánské sedmnácté století a důvod, proč Nořino celé jméno v pase nebylo nic menšího než Leonora Christine Sandová.

„Tati. Nemusel jsi pro mě jezdit.“

„Udělám to rád. Stejně mám volno, než příští týden pojedu na konferenci do Stockholmu. Pracuji na novém posouzení útěku z hradu Hammerhus,“ vysvětloval otec rozjařeně a vzal Noře kufr. Domů do Bagsværdu jeli v malém, hráškově zeleném Fiatu Punto, který otce vozil po světě nejméně deset let. Auto patřívalo její matce, ale poté co je opustila, si ho otec nechal jako sentimentální vzpomínku na téměř dvacet let v podstatě šťastného manželství.

V domě to nezaměnitelně vonělo otcem. Zaprášenými knihami, kouřem z dýmky, kůží a žitným chlebem, který kynul ve velké jílové formě v zadní místnosti určené pro všechno možné. V kuchyni otec udělal ve frenchpressu kávu a Nora si mezitím odnesla kufr do pokoje v prvním patře. Její stará renovovaná postel stála přesně na stejném místě jako vždy, a dokonce i její opuštěné plakáty s Tintinem měly právo zůstat tu viset. Jednoho dne něco možná Christiana Sanda přiměje, aby se začal zajímat o úpravu bydlení a modernizaci, ale Noru v tuhle chvíli nenapadalo, co by to mohlo být.

Vybalila puntíkované šaty a pověsila je na ramínko, aby se do zítřejšího večera stihly vyvěsit.

„Oslava začíná v pět odpoledne. Předtím pojedeme k tetě Ellen a odvezeme ji a strýčka Jense do restaurace,“ vysvětloval otec.

„David nepřijde. Jel do zahrádkářské kolonie. Nemá náladu na všechny ty lidi,“ dodal s mírným povzdechnutím.

Nebylo to žádné překvapení. Nořin velmi chytrý starší bratr nebyl nikdy diagnostikován jako autista, ale podle toho, co se Nora dokázala dočíst, trpěl něčím podobným.

Pracoval jako pojistný matematik pro úspěšnou pojišťovnu, která naplno využívala Davidova suverénního počtářského nadání a současně mu často dávala možnost pracovat z domova a tím pádem se vyhnout většině myslitelného kontaktu se všemi těmi zmatenými a frustrovanými lidmi, kterými je svět zalidněn.

Když měl David dobrý den, byl jen trochu uzavřený a stydlivý. Ve špatných dnech býval úplně mimo. S Davidem se člověk vídal podle jeho podmínek, nebo se s ním neviděl vůbec.

„No jo, ale určitě to bude hezká oslava, tati. Máš připravenou řeč?“

Otec přikývl.

Nora se těšila, že se zase uvidí se svou nejoblíbenější tetou z Kalundborgu. Zajistila si volno, aby mohla přijet na oslavu tetiných sedmdesátých narozenin.

„Tak dobře, ale zastav se v redakci, když už stejně budeš v Kodani,“ vyžadoval Rak důtklivě.

A právě to měla v plánu, než se vydá do komplexu televize DR v Ørestadu na pozdní oběd s Louise.

Ze zastávky v Bagsværdu jela příměstským vlakem, vystoupila na stanici Nørreport a zbytek cesty do redakce došla pěšky. Redakce zabírala dvě patra v budově, v jejímž přízemí sídlil antikvariát.

„Hey, miss Sand,“ ozvalo se vesele od Anette v recepci.

Ve směsici novinářů, šéfredaktorů, fotografů, korektorů a redaktorů, kteří byli sedření prací pro tak ambiciózní týdeník jako Globalt, byla Anette v redakci zřejmě jedinou stálicí.

Pracovala tady od doby, co vyšlo první číslo Globaltu, a pro novináře a redaktory fungovala jako všemocná matka. Zařizovala pro ně návštěvy u zubaře, posílala jejich manželkám květiny, když se zdrželi při práci na nějakém projektu, a naslouchala velkým i malým trápením, aniž by je vyprávěla dál.

Rak nebyl jediným šéfredaktorem, který navrhoval, aby uváděli její jméno do tiráže. Bez Anette by časopis určitě každý týden nevyšel, tvrdil.

Nora vytáhla z kabelky krabici anglického lékořicového cukroví a postavila ji na pultík.

Anette jí zahrozila ukazovákem. „Fuj! Přece víš, že si to nemůžu dovolit,“ řekla se špatně skrývanou radostí.

Krabice bleskurychle zmizela do nejhořejší zásuvky, kde bude ležet a čekat na nějakou krizovou situaci, jež si zaslouží něco sladkého na zub.

„Rak sedí v zasedačce, odpolední porada právě skončila.“

„Dneska má dobrou náladu,“ dodala.

Zasedačka se skrývala za kuchyňkou. Člověk k ní došel, když se protáhl kolem dvou kartoték a hromady svázaných novin, o kterých si už nikdo nepamatoval, proč mají být v redakci.

„Páni, není to naše vyslankyně?“ zeptal se Rak s úsměvem a vložil si do úst nikotinovou žvýkačku.

V redakci to byla stará veselá historka – Rak sice přestal před dvěma roky kouřit cigarety, ale od té doby každý den spotřeboval nejméně jedno balení nikotinových žvýkaček. A při uzávěrce ho často vídali, jak si do pusy dává tři kousky najednou.

Na velkém stole stála sbírka prázdných hrnků od kávy. Jeden z nichbyl prestižní hrnek nakladatelství Penguin s citátem Virginie Woolfové. Tenhle hrnek patřil kulturní redaktorce Viole Ponteové. Hrnek, který si sportovní redaktor každý den přivlastnil, takže Viola Ponteová byla nucena používat nakřápnutý hrnek fotbalového klubu Brøndby, k němuž se nikdo nechtěl přiznat, že ho do redakce přinesl.

Tabule za Rakem byla plná listů A4 ve všech fázích, než se z nich stanou stránky časopisu. Některé už obsahovaly text a fotografie. Jiné zely prázdnotou, bylo na nich jen pár rychle načmáraných poznámek.

„No, poslouchám. Na čem teď děláš?“ řekl Rak a s rukama spojenýma za krkem se uvelebil na židli.

„Hm. Mám pár nápadů. Pete a já jsme mluvili o tom, že bychom mohli jet na měsíc do Afriky a sbírat materiál na příběh. Například by se dalo…“

„Ano. Ale zrovna jsme otiskli ten příběh z Rwandy. Nemáš něco trochu… blíž?“

„Střední východ?“ zeptala se váhavě.

„Hm…“ Raka to moc nepřesvědčilo. Nora se zhluboka nadechla.

„Fajn. Mám příběh, ze kterého by možná mohlo něco být. Zatím nevím, nakolik je zajímavý. Ale vzpomínáš si na dvě dívky, které se ztratily z trajektu do Anglie?“

Rak rychle potřásl hlavou, jako by se snažil z mozku, který je zvyklý nasávat důležité informace o americké zahraniční politice z New Yorku a vychytávky z frankfurtské burzy, něco vydolovat.

„Hm. Ne tak úplně.“

„Nevím, jestli na tom něco je. Ale narazila jsem na fotografii, která s případem možná souvisí. Tenkrát to byla velká věc. Dvě puberťačky, které v osmdesátých letech zmizely z trajektu do Anglie.“

„Hm. Není to poněkud… staré? Myslím, že to spíš vypadá na něco do ženského časopisu. Těsně před stránky s křížovkami,“ prohlásil Rak skepticky.

Vtom do místnosti vešla Anette s hromádkou papírů.

„K podpisu. Pokud možno rychleji než posledně,“ napomenula Raka důtklivě a otočila se na podpatku.

„Anette – vy jste žena z lidu,“ ozval se Rak sebevědomě. Anette obrátila oči v sloup.

„Vzpomínáte si na případ dvou dívek, které se ztratily z trajektu… v – kdy to bylo, Sandová?“

Než Nora stihla odpovědět, Anette řekla: „Prý jestli si ten případ pamatuju! Byla jsem v pubertě a četla jsem všechno, co jen trochu pojednávalo o tom, co se stalo. Dokonce jsem se několik let neodvážila plout na trajektu.“

„Hm. Takže byste si ráda znovu o tom případu něco přečetla?“

„Ano!“ řekla Anette stroze a odešla zpátky do recepce, kde vyzváněl telefon.

„Hm.“

Rak chvíli jen seděl a zíral z okna.

„Dobře, Sandová. Tak to zkusíme. Je to trochu mimo program. Ale uvidíme, jak to půjde. Dva týdny. A po dobu, kdy budeš mít plné ruce práce s řešením záhady, musíš pořád plnit běžné úkoly. Domluveno?“

„Jo, díky. Ale nemůžu zaručit, že…,“ začala, ale vtom Rakovi začal v kapse u košile bzučet mobil jako pacemaker. Vytáhl ho a udiveně se zadíval na displej.

„Hm. Ruské číslo. Musím to vzít,“ řekl a mávl na znamení, že audience je u konce.

Nora se vydala na obchůzku redakce. Hodně lidí už bylo na letní dovolené, ale v oddělení fotografů našla Magnuse, který v hlubokém soustředění upravoval fotografie ze své poslední cesty do Afghánistánu.

Snímky vojáků jí většinou moc neříkaly, ale Magnus, jenž už jako pětadvacetiletý získal tři mezinárodní ocenění, opět projednou překonal sám sebe. V zachycených okamžicích vystihl strach v očích, prach, zmatení, nudu a nadšení z vítězství.

Otočil se, když přes rameno vycítil její pohled.

„Ahoj, Noro,“ pozdravil nepřítomně a znovu obrátil zrak k monitoru.

„Magnusi, jak to vlastně chodí v našem archivu fotografií – může tam člověk, když je novinář, získat přístup?“

„Samozřejmě. Prostě si najedeš do databáze. Co potřebuješ?“

„Jde o jeden případ z poloviny osmdesátek.“

„Tak to ho v archivu nemáme, zlato. Jak známo, Globalt přišel na svět až v roce 1998.“

Po krátké chvilce přemýšlení, kterou Magnus využil k upravení barevného kontrastu pouštní krajiny, dodal: „Ale zkus ServiceMedia. Ti mají většinu fotek, které kdy byly otištěny v dánských médiích. Klidně můžeš použít moje heslo, když to nikde nevykecáš.“

„Díky,“ řekla a posadila se k nejbližšímu počítači.

Nejprve si na Googlu vyhledala „Zmizelé z trajektu do Anglie“ a rychle našla řadu článků o tom, jak se Lulu Brandtová a Lisbeth Mogensenová beze stopy ztratily.

Několika kliknutími našla případ v bulvárních listech Ekstra Bladet a BT a velký článek v novinách Ringkøbing Amts Dagblad, ve kterém se novinář obzvláště zaměřil na ústav, v němž dívky žily – Vestergården, jenž se nacházel na samotě, patnáct kilometrů od města. Stránky si vytiskla, aby si je mohla později přečíst.

Nejprve si zapsala datum zmizení dívek – 4. srpna 1985 – a potom se pod Magnusovým heslem (ukázalo se, že je to Hendrix78), nalogovala na stránku ServiceMedia. Na význam hesla se neptala, ale Magnus to vysvětlil sám.

„Pes,“ řekl s úsměvem a ukázal na fotku slintajícího boxera, jež visela nad jeho psacím stolem.

Na stránce ServiceMedia bylo k případu osm fotografií. Noviny Ringkøbing Amts Dagblad tam měly tři. Na ty klikla jako na první. Na jedné byl ústav Vestergården, na druhé široce se usmívající muž s plnovousem, který byl označen jako „ředitel ústavu Kurt Damtoft“, a u třetí měla dojem, že už ji viděla předtím. Obě dvě dívky stály uprostřed skupiny mladých v přístavu v Esbjergu a čekaly, až se vydají na nezapomenutelný výlet. Zdálo se, že Lisbeth mhouří oči proti slunci, a vedle obrovského přenosného přehrávače stála tmavovlasá Lulu a stydlivě se usmívala do fotoaparátu.

Klikla dál, na Ekstra Bladet a BT. Měli tam snímky ze soudního jednání proti Kurtu Damtoftovi a dvěma jeho kolegům. „Hrubé zanedbání povinností!“ křičel Ekstra Bladet. Oboje noviny také otiskly fotografii obou dívek v přístavu s trajektem v pozadí.

„Poslední snímek živých dívek“, zněl popisek obrázku, který si také dovolil dospět k závěru, že „jutské krásky byly zavražděny na moři“. Nora prohrábla kabelku a vylovila diář, mezi jehož stránky vložila fotku dívek. Vytáhla ji a znovu si ji prohlížela.

Fotografie z Ekstra Bladet zjevně nebyla posledním snímkem, na němž byly dívky zachycené živé. Někdo Lisbeth a Lulu vyfotil na palubě trajektu v době, kdy nebyly s ostatní mládeží z ústavu Vestergården. Otázkou zůstávalo kdo, a proč fotku nikdo neposkytl médiím, když rozsáhlé pátrání po dívkách kulminovalo. A co ten snímek dělá v jakémsi kufru z Brine.

Za hrnek kávy přemluvila Magnuse, aby fotografii naskenoval do počítače. Poslala ji sama sobě na e-mail a nechala si od něj vytisknout pár kopií na fotografický papír. Potom si vytiskla několik fotek celé skupiny a celou hromádku strčila do kabelky společně s výpisky. Nakonec sešla na ulici a vydala se na vlak do Ørestadu.

KAPITOLA 4

S Louise si dobře rozuměla už při přijímacích zkouškách na Vyšší novinářskou školu. Něco na té útlé dívce s vlasy na ježka a pohupujícími se náušnicemi o přestávce upoutalo Nořinu pozornost. Když se spolu začaly bavit, rychle se ukázalo, že mají stejný suchý humor a že si Louise na celodenní zkoušku úplně zapomněla vzít svačinu i peníze. Po době strávené v několika alternativních undergroundových časopisech Louise k překvapení všech zakotvila ve veřejnoprávní televizi DR, kde se stala obávanou a respektovanou vedoucí zpravodajské redakce. Zdroje, které notoricky odmítaly v televizi vystoupit, z nějakého důvodu nedokázaly Louise říct ne. Jestli někdo dokázal něco zařídit, pak to byla ona.

Nora vystoupila z vlaku, došla na hlavní recepci televize a nahlásila se. O tři minuty později se ze schodů přiřítila široce se usmívající Louise s hromadou papírů pod paží.

„Ahoj, krásko! Ráda tě vidím,“ řekla a současně se podívala na hodinky.

„Máme dvacet pět minut, pak musím zpátky. Čekám telefonát od lidí Bertila Brakse.“ Jednalo se o nejnovějšího zdiskreditovaného podnikatele, který dovedl společnost k úpadku.

„Opravdu vystoupí v televizi?“ zeptala se Nora udiveně.

„Uvažují o tom a to mi stačí,“ odpověděla Louise s optimismem v hlase.

Zašly do kantýny.

„Jak to vypadá s Tobiasem?“ vyzvídala Nora, když se obě posadily, každá s talířem.

Louise se ušklíbla. „Už začal mluvit o své konfirmaci, bude příští rok. Nějak nevím, co se stalo. Pořád jsem měla malého krásného chlapečka s dolíčky ve tvářích, a najednou mi po baráku chodí naštvaný puberťák s bílými sluchátky od iPodu napevno přioperovanými k tělu. Když je teda vůbec doma.“

Louise jako sedmnáctiletá otěhotněla s basistou jedné britské kapely. Basistu už nikdy neviděla, ale devět měsíců po triumfálním rozlučkovém koncertu skupiny v Dánsku se narodil Tobias. Louise se to nějakým způsobem podařilo zvládnout pomocí studentského stipendia a téměř bez pomoci jejích nesouhlasících rodičů z Thy.

Povídaly si o mužích. O šéfech a o tom, jak zřejmě nekonečná úsporná opatření zasáhla hodně jejich bývalých kolegů z novinových redakcí, rádia i televize. Když Nora dopila poslední doušek vody a chtěla vstát, opět si vzpomněla na fotografii, která ji pálila v kabelce.

„Mimochodem, můžeš mi s něčím pomoct? Ráda bych se podívala na jeden pořad z loňského roku. Z programu Nevyřešeno.“

Louise vstala, vzala tác a opatrně ho odnesla ke stojanu.

„Žádný problém. V archivu mi dluží laskavost. Hned tam zavolám.“ Louise vytáhla mobil a všechno domluvila.

„Ptej se po Susanne,“ řekla.

Uprostřed objetí na rozloučenou telefon znovu zazvonil.

„Ano. To jsem já,“ ohlásila se Louise svým úředním hlasem. Zamávala Noře a rty naznačila „Bertil Brask“.

Nora se vydala podle ukazatelů, a nakonec našla archiv ovládaný usměvavou, lehce baculatou šedovlasou ženou v kanárkově žluté halence za přepážkou.

„Vy jste Susanne?“

Žena přikývla. „A vás posílá moje přítelkyně Louise? Co pro vás můžu udělat?“

Nora vysvětlila, co hledá, a Susanne chvíli ťukala do počítače. Neuběhlo víc než deset vteřin a klepla na enter.

„Tady to máme. Nevyřešeno z pátého dubna loňského roku,“ prohlásila a na kousek papíru zapsala dlouhé číslo.

„Počkejte tady,“ přikázala Susanne, pak opustila svou kancelářskou židli a prošla kolem Nory do dveří, jež vyžadovaly, aby identifikační kartou visící na šňůrce kolem krku projela čtečkou.

Nora si sedla na židli a prohlížela si moderní místnost, která vypadala, jako by byla systematicky zbavena všech známek lidskosti. Všude byly ostré úhly a skleněné detaily.

Trhla sebou, když se dveře znovu otevřely a vyšla z nich Susanne s velkou šedou kazetou v ruce.

„Prosím. Nemůžete to odsud odnést, ale můžete se posadit tamhle,“ řekla a ukázala ke dveřím s cedulí, na které bylo napsáno Zasedací místnost 2.

Nora si vzala nahrávku, vešla do místnosti, zapnula přístroj a našla si místo u velkého prázdného stolu. Na obrazovce se objevilo červené logo pořadu Nevyřešeno za doprovodu zlověstné hudby, která program doplňovala posledních deset let.

Moderátor Jens Blindkilde v trenčkotu se zjevil na obrazovce před něčím, co vypadalo jako trajektový terminál v Esbjergu. Jeho tvář byla jako vždy poskládaná do vážně působících záhybů.

„To, co dnes večer uvidíme, je případ, který už léta nedá spát jak dánské, tak britské policii. Případ o tom, jak dvě dívky beze stopy zmizely při plavbě mezi Dánskem a Anglií. Případ dívek z trajektu do Anglie,“ řekl hrozivým tónem.

Nora zalovila v kabelce a našla propisku a zápisník s několika prázdnými stránkami. O půl hodiny později běžely přes obrazovku závěrečné titulky a Nora se dívala do svých poznámek.

Lulu a Lisbeth byly naposledy viděny přibližně půl hodiny před vyplutím z Esbjergu. Pasažérka ze stejné plavby, kterou se Blindkildemu a jeho lidem podařilo vyhrabat, se domnívala, že je viděla ve společnosti muže, ale po všech těch letech si nedokázala vzpomenout, jestli byl tmavovlasý nebo světlovlasý, vysoký nebo malý.

I přesto, že Jens Blindkilde v pořadu třikrát použil výraz „senzační“ v souvislosti s tímhle zdrojem, Noru nepřesvědčil. Připomínalo to slepou uličku. Zřejmě se jim také podařilo najít Lulina biologického otce, ale nepřál si vystupovat v televizi. Svou dceru neviděl od jejích deseti let, kdy byla rodině nuceně odebrána.

V písemném prohlášení se vyjádřil, že „neuplyne ani den, abych nemyslel na to, co se stalo s malou Lulu“.

V pořadu byl i krátký úryvek z rozhovoru s Karlem Starkem, který se od doby svého působení v Esbjergu stal kriminálním komisařem v Kodani. Šlo jen o pár minut, které ukázaly utrápeného šedovlasého policistu, jenž nevypadal, že by měl moc co dodat.

V jednom záběru se podíval přímo do kamery. „Ty dívky mají právo na spravedlnost. Někde musí být někdo, kdo ví, co se s nimi stalo,“ řekl vyzývavě.

Nora vysunula kazetu z přístroje, zasunula ji do pouzdra, došla za Susanne a vrátila ji s poděkováním za půjčení.

Vyšla na slunce, vytáhla mobil z kapsy, na vyhledávači Krak si našla číslo a zavolala Andreasovu strýci Svendu Janssonovi do Dragøru. Sven byl ochoten se poptat, jestli bude mít Karl Stark čas si o případu promluvit. Dvě minuty poté, co zavěsila, jí přišla esemeska s pozváním na dopolední kávu a adresou v Dragøru.

*

Když vstala, v kuchyni byl čerstvě upečený žitný chléb. Uřízla si patku, položila na ni plátek sýra a vyšla na terasu, aby si užila ranní světlo. Její otec seděl pod slunečníkem ponořený do komentáře v novinách Weekendavisen a přátelsky zabručel, když si jí všiml.

„Můžu si dneska vzít auto?“ zeptala se s plnou pusou chleba.

„Ano. Hlavně se vrať, než budeme muset vyrazit do Kalundborgu,“ odpověděl a pokračoval bez sebemenší souvislosti: „Jak se má tvoje matka?“

„Myslím, že dobře. Když jsem s ní mluvila naposledy, byla na cestě do Toskánska, na kurz o mozaikách. Patrick ji pořád přesvědčuje, aby se přestěhovala do Devonu, ale máti se drží,“ vysvětlovala Nora.

„No vida. Co by tam taky proboha dělala?“ uvažoval otec udiveně.

„Nemyslím, že k tomu dojde. Máti musí bydlet poblíž Britské knihovny a Britského muzea a svých milovaných listin. Jinak by to s ní šlo z kopce,“ řekla Nora. „Otázka je, jestli to Patrick takhle vydrží dlouhodobě.“

„Ona je dnes přece nejvýznamnější badatelkou v zemi, co se týče Cromwella. Podle mého názoru by si měl sbalit kufry on. Devon!“ odfrkl otec.

Nora šla nahoru do koupelny a ponechala otce jeho novinám. V hloubi duše hovory o Patrickovi a všem tom, co se tehdy stalo, nenáviděla, protože oživovaly věci, které bylo nejlépe nechat daleko za sebou. Nenáviděla vzpomínku na den, kdy se brzy ráno vrátila domů z ranního plavání s Andreasem a našla svou matku na příjezdové cestě s fialovým kufříkem na kolečkách, jak tam postává a čeká na taxi.

„Mami, kam jedeš? Ty jsi brečela?“

Matka neodpověděla, jen se zeptala: „Vida, Nora – proč už jsi doma, tak brzo?“

Dřív než Nora stihla něco říct, zastavilo tam taxi. A Elizabeth byla pryč.

Nora vešla pomalu do domu. Ke zbytkům muže, jemuž říkala tati. Muže, který právě ztratil svou životní lásku a nikdy nepochopí, co se přihodilo.

Přihodil se pěstitel jablek jménem Patrick z Devonu, a následujících pět let Nora odmítala prohodit jediné slovo s kýmkoli z nich.

Vzpomínku ze sebe setřásla, když si sušila vlasy.

O půl hodiny později byla připravená vyjet do Dragøru.

*

Chvíli v rybářském městečku bloudila, než našla malý žlutý dům v uličce Skippervænget.

Jansson seděl na přední zahrádce do pasu svlečený a popíjel studenou vodu z hořčičné sklenice se silným dnem. Zjevně právě dosekal trávu. Na stole před ním stála malá, tyrkysově modrá termoska, dva šálky na kávu a časopis Søndag otevřený na jedné ze stránek s křížovkami. Na něm ležely červené dámské brýle.

Tázavě na ni pohlédl, když zastavila před bílým plůtkem.

„Nora?“ Přikývla.

„Pojďte dál,“ nabídl a přejel ji pohledem od hlavy k patě.

„Pamatuji si vás. To s vámi Andreas vždycky po ránu plaval, ne?“

Nora to potvrdila a strýc Svend zašel dovnitř pro další dva šálky na kávu. Když zase vyšel, kývl směrem k časopisu a brýlím.

„Annika šla před chvílí k sousedce. Něco kvůli novému receptu na nějakou rybu, který chce večer vyzkoušet,“ vysvětloval. „Proto jste ale nepřijela. Karl tady bude za chvíli. Nemá moc času. Za chvíli se jede podívat, jak jeho vnouče hraje volejbal.“

„Viděla jsem ho v pořadu Nevyřešeno.“

„No jo. Domnívám se, že si myslel, že svým způsobem dívkám tenhle pokus dlužíme. Možná se díval někdo, koho po všech těch letech něco napadlo. Nějaký malý detail, který by mohl aspoň trochu objasnit, co se vlastně stalo,“ řekl smutně a zavrtěl hlavou.

V tu chvíli se otevřela zahradní branka a šedovlasý muž, jehož Nora viděla v televizním pořadu, rozhodně kráčel k zahradnímu stolu.

Jeho pohled byl stejně pevný jako stisk ruky.

„Nora Sandová,“ konstatoval a rychle zašilhal na hodinky. „Mám přesně dvacet minut a tohle dělám jako službu Svendovi.“

Nora ocenila jeho upřímnost.

„Dobře. Tak se do toho pusťme. Viděla jsem vás v televizním pořadu. Získali jste z toho tehdy něco?“

Karl Stark zavrtěl hlavou.

„Osobně jsem celý večer proseděl u telefonů, na které mohli lidi volat. Měli jsme čtrnáct telefonátů. Všechno byly jen vtípky nebo falešná přiznání. Jeden muž z Greve se domníval, že viděl Lisbeth živou jako rybička v místním fitness centru, kde údajně každou středu večer vede spinning. Médium z Herningu přísahalo, že Luliny pozemské ostatky jsou blízko vody. Což na rozdíl od všeho ostatního nemůže nikoho překvapit.“

„Co myslíte, že se stalo?“ zeptala se Nora.

Karl Stark si dal načas, než odpověděl. Nalil si kávu, dal si do ní vrchovatou lžičku cukru a zamíchal.

„Upřímně řečeno nevím. Přemýšlel jsem nad tím roky. Byl to jeden z mých prvních případů, když jsem v Esbjergu nastoupil. Už ani nevím, kolikrát jsem se k případu vrátil a ptal se sám sebe, co jsme mohli udělat jinak, co jsme zapomněli prověřit. Nedává smysl, aby dva lidé beze stopy zmizeli. Domluvily se ty holky na sebevraždě a samy skočily přes palubu? Tomu nevěřím,“ řekl a ztišil hlas.

„V médiích to nikdy nebylo zmíněno, ale Lisbeth měla v batohu, který tam nechala, krátký článek. Byl z časopisu pro mládež a psalo se v něm, jak v Londýně udělat kariéru modelky. Proč by skákala přes palubu, když snila o budoucnosti v tomhle duchu?“

Karl si prsty prohrábl vlasy a sám nad sebou zavrtěl hlavou.

„Jsem starý hlupák. Když jsem se přestěhoval do Kodaně, vzal jsem si s sebou kopii složky případu. V prvníchletech jsem ji vytahoval, když jsem měl chvíli času. Seděl jsem a soustředěně hledal souvislosti, které neexistují. Je to, jako když člověku vyvrtají zub. Jazyk do té díry pořád zajíždí.

Ale teď… Když z televizního pořadu nic nevzešlo, myslím, že jsem to prostě vzdal. Vlastně ani nikdy neexistovala žádná truchlící rodina, která by volala a ptala se, jak pokračuje vyšetřování. Bylo to už před tolika roky a pořád se objevují další případy.“

Nora vytáhla vytištěné stránky z Ekstra Bladet a položila je na stůl.

„Je pravda, že tohle je poslední fotografie, na které dívky jsou?“ Karl Stark na Noru pohlédl, pak se zahleděl na článek se záběrem fronty na přístavním nábřeží, vyfoceným, než skupina z Vestergårdenu nastoupila na palubu, a přikývl.

„Ve složce nejsou jiní lidé nebo svědci, kteří by se s fotografiemi přihlásili?“

Krátce zavrtěl hlavou.

Nora vylovila z kabelky diář, vytáhla snímek nalezený v kufru a položila ho na vytištěné stránky.

„Doufala jsem, že mi dokážete vysvětlit, odkud je tahle fotka,“ řekla.

Karl Stark fotografii zvedl a přimhouřil oči, aby si ji lépe prohlédl. V následujícím okamžiku ji pustil, jako kdyby se popálil.

„Sakra, ženská! Odkud je? Tuhle jsem nikdy neviděl.“

Bez otálení vytrhl jeden list z Anničina časopisu a fotografii do něj zabalil.

„Kdo na ni sahal?“

„To nevím. Já… Andreas. Asi nikdo další. Každopádně ne od chvíle, kdy jsem ji našla.“

Stark se zhluboka nadechl. „Tohle je první stopa od doby, kdy jsme vyšetřování museli ukončit,“ prohlásil. „Hned teď mi musíte vyprávět všechno o tom, jak jste ten snímek získala. Chci to slyšet celé.“

Nora si nalila kávu a vylíčila mu příběh o rybářském městečku Brine a kufru s fotografiemi mladých dívek.

Zatímco mluvila, Svend Jansson zašel dovnitř, prohrabal pár zásuvek a našel pinzetu a bílou obálku, do které fotografii vsunul. Potom obálku podal svému bývalému kolegovi.

„Doufám, že je v pořádku, když si ji vezmu,“ řekl Karl Stark, aniž by se zeptal na svolení. „Uvidíme, jestli z ní technici něco dokážou získat. Pochybuju o tom, ale stejně nemají nic jiného na práci,“ podotkl ironicky.

„Rozhodně to postrčím. Možná na tom nic není, ale musím to vědět,“ dodal vážně.

Zahradní stezkou přišla Annika s náručí plnou rebarborových stonků.

„Podívej, co nám Flemming dal!“ zvolala nadšeně, než se obrátila k hostům. „Udělal vám kávu?“

Karl Stark přitakal, dopil, a než zmizel po zahradní stezce, stroze stiskl Noře a Annice ruku. Pak odjel na volejbal.

Nora se ještě půl hodiny zdržela a směla odjet, až když jí byla vnucena sklenice domácí jahodové marmelády.

Když opět seděla v autě, napadlo ji zavolat bratrovi, Davidovi. Telefon čtyřikrát zazvonil a přepnul se přímo na záznamník, který ji vyzýval, aby zanechala zprávu.

„Ahoj, tady ségra. Jsem ve městě.“ Víc nebylo třeba říkat. Jestli se bude chtít sejít, sejdou se.

Otočila auto a jela zpět do Bagsværdu.

*

Oslava narozenin proběhla nad všechna očekávání. Teta Ellen v šatech s velkými květy dokázala rozveselit jakoukoli společnost a tahle schopnost byla ještě umocněna, když byla obklopena svou drahou rodinou a přáteli. Došlo na proslovy s přáními, písně a dlouhou procházku ve večerním slunci podél vody.

Ráno byla Nora odměněna telefonátem od Davida a rozjela se na zahrádku ve čtvrti Amager s čerstvým pečivem a jedním z dlouhých skořicových šneků, o kterém věděla, že mu bratr nedokáže odolat. Strávili spolu pár hodin a David byl dobře naladěný, když jí ukazoval svou přehlídku pivoněk – jeden z mála zájmů, který ho pohlcoval stejně jako jeho vášeň pro logaritmy. Na její život v Londýně se nikdy nevyptával.

I přesto mu o něm bez vyzvání vyprávěla. O Andreasovi a o tom, jak jim málem shořelo auto, když minulý týden jela s Petem po dálnici. Nora se pousmála při vzpomínce na fotografův ohromný arzenál australských nadávek. Místo aby se David zasmál komické historce o zpanikařeném Petovi, vážně vysvětloval, že je velmi důležité dolít do motoru olej, než se člověk vydá na delší cestu.

„Myslím, že teď už se poučil,“ ubezpečila Nora bratra, než se vydala zpět do Bagsværdu.

Otec nebyl doma, takže Nora se v kuchyni rychle a s chutí najedla, pak si zabalila a odjela příměstským vlakem a pak metrem na letiště.

KAPITOLA 5

O hodinu později Nora stála v tranzitním prostoru a dívala se na tabuli s odlety. Na nástup do letadla bylo ještě brzy. Zašla do knihkupectví a bez velké naděje si odshora dolů prohlížela police s bestsellery. Nevyplatilo se kupovat něco v angličtině, knihy byly v Londýně mnohem levnější. Ale čas od času si potřebovala přečíst dobrý dánský román.

V oddělení krásné literatury ji nic nenadchlo, a tak pokračovala kolem knižních průvodců k malé sekci s odbornými knihami na témata, jak člověk nejsnadněji uspěje v podnikání a jak Rusové zvládli obléhání Leningradu. U detektivek našla krvelačný anglický bestseller, který názvem „Vraždy století“ sliboval shrnutí nejhrůznějších britských vražd novodobé historie.

Známá britská vražedkyně dětí Yvonne Loftová zle zírala z obálky. Na rtech jí pohrával úsměv, jako by těch deset dětských životů, za něž byla odsouzena, bylo hrůzným vtipem, který chápala jen ona a její milenec a spoluviník.

Nora knihu bezděčně vzala do rukou a dolistovala k prostřední části s černobílými fotografiemi. Jako další ilustraci případu Yvonne Loftové spisovatel našel snímek vraždícího páru. Drželi se za ruce a se širokým úsměvem lízali zmrzlinu na molu. Z popisku fotografie se Noře skoro udělalo špatně.

„Yvonne Loftová a Harry George si užívají den v Brightonu.

Snímek byl zřejmě pořízen pár hodin předtím, než dvojice unesla a zavraždila sedmiletého Timothyho Kenta.“

Může člověk jíst zmrzlinu a zároveň plánovat vraždu dítěte? uvažovala Nora. Nejvíc ji neděsila krutost samotná, ale fakt, jak se krutost nepozorovatelně plíží do normálnosti, do každodenního života a tím nás učí, že si nikdy nemůžeme být ničím jistí. Že i příjemná tvář může skrývat neskutečné zlo.

Usmívající se zamilovaný pár, který z vafle slízává jahodovou zmrzlinu a plánuje znásilnění a uškrcení něčího syna. Příjemný učitel z vesnice ve Rwandě, jenž v touze po krvi začne šílet s mačetou. Uhlazený manžel v obleku, který utopí svou ženu ve vaně, aby získal životní pojistku. Otřásla se a chtěla knihu vrátit na místo, ale vtom jí pohled náhodou padl na protější stranu, kde ji upoutala fotografie v levém dolním rohu.

Z malé fotky Noře naskočila husí kůže.

Rezolutně strčila knihu pod paži, došla k pultu, zaplatila a vydala se k odletové bráně.

Hned jak se v letadle posadila na místo, nalistovala zpět na fotografii a podrobněji si ji prohlédla.

Mladá žena s vyčesanými vlasy se nevrle dívala do fotoaparátu. Stála před bílou zdí, ruce svěšené podél těla. Nora si nevzpomínala, jestli tu tvář už viděla někdy dřív, ale klidně to mohl být snímek z hromádky z kufru.

Popisek fotografie nebyl příliš informativní. „Devatenáctiletá Jean Eastmanová, jejíž případ vedl k dopadení Williama Hickleyho.“

Nora dolistovala ke kapitole, která pojednávala o Williamu Hickleym – nebo Billu Hixovi, což bylo oslovení, na kterém trval on sám.

Spisovatel knihy psal, jako by se snažil o světový rekord v klišé. William Hickley prožil nešťastné dětství bez lásky, s dominantní matkou. Svého otce nikdy nepoznal. V podstatě od prvního školního dne měl chlapec velké problémy se získáním kamarádů a raději se vrhl na fotografování, které se stalo jeho všepohlcujícím koníčkem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dívky z trajektu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.