Copyright © Jojo’s Mojo Ltd 2015

All rights reserved

Translation © 2016 by Lucie Mikolajková

ISBN 978-80-249-4743-3

pro mou babičku, Betty McKeeovou

1

Ten tlustý chlap na konci baru se potí. Hlavu má skloněnou těsně nad sklenkou dvojité skotské, ale co pár minut zvedne oči a ohlédne se ke dveřím. Pod zářivkami se mu na kůži třpytí jemná vrstvička potu. Dlouze a roztřeseně vydechne, tváří se, že to byl povzdech, a pak zase sklopí hlavu ke sklence.

„Hej. Promiňte…?“

Vzhlédnu od leštění sklenic.

„Můžete mi nalít ještě jednu?“

Ráda bych mu řekla, že to vážně není dobrý nápad, že to stejně nepomůže a možná už to bude přes čáru. Ale je to mohutný chlap a do zavíračky zbývá čtvrt hodiny a podle firemních směrnic nemám žádný důvod ho odmítnout, takže k němu dojdu, vezmu sklenici a zvednu ji k odměrce. Kývne směrem k lahvi. „Dvojitou,“ zabručí a přejede si tučnou rukou po vlhké tváři.

„Bude to sedm liber dvacet, prosím.“

Je úterý večer, tři čtvrtě na jedenáct, a Shamrock & Clover, hospoda v irském stylu na letišti East City, která je asi tak irská jako Mahátmá Gándhí, se chystá zavírat. Bar končí deset minut po odletu posledního letadla a teď už tu zbývám jenom já, jakýsi soustředěný mladík s přenosným počítačem, rozchechtané ženy u stolu číslo dvě a ten chlapík usrkávající dvojitého Jamesona, co čeká buď na let SC107 do Stockholmu nebo na DB224 do Mnichova – ten druhý má čtyřicet minut zpoždění.

Mám službu od dnešního poledne, protože Carly má nějakou střevní virózu a šla domů. Nevadí mi to. Nevadí mi zůstat v práci dlouho do večera. Tiše si pobrukuju spolu s Hudbou Smaragdových ostrovů III linoucí se z reproduktorů a vydám se odnést sklenice dvojici žen u stolu, které se zaujatě dívají na nějaké video v telefonu. Jejich uvolněný smích prozrazuje, že už mají hodně upito.

„Moje vnučka. Je jí pět dnů!“ oznámí mi plavovlasá žena, když se natáhnu přes stůl pro její sklenku.

„Moc hezká,“ usměju se. Všechna mimina mi připadají jako housky na krámě.

„Bydlí ve Švédsku. Ještě jsem tam nikdy nebyla. Ale na první vnouče se musím jet podívat, no ne?“

„No a taky ho musíme zapít!“ Obě zase vybuchnou smíchy. „Nepřipijete si s náma? No tak, dejte si na pět minut pohov. Samy tu flašku nestihneme včas dopít.“

„A jéje! Už musíme. Tak pojď, Dor.“ Po oznámení na informační tabuli si obě posbírají věci a nejspíš jenom já si všimnu, že se při chůzi směrem k bezpečnostní kontrole trochu kymácejí. Postavím prázdné sklenice na bar a rozhlédnu se, jestli ještě někde nezůstalo nádobí, které je potřeba umýt.

„Vás to nikdy neláká?“ zeptá se menší z žen, která se vrátila pro šálu.

„Co myslíte?“

„Prostě se tam taky vydat, když vám někdy skončí směna. Jen tak nastoupit do nějakýho letadla. Mě by to teda sakra lákalo.“ Znovu se zasměje. „Den co den.“

Usměju se na ni, takovým tím profesionálním úsměvem, který může znamenat cokoli, a otočím se zpátky k baru.

Obchody kolem mě na noc zavírají, předražené kabelky a čokolády Toblerone, tolik oblíbené jako nouzové dárky, s rachotem mizí za ocelovými roletami. Světla nad odletovými branami tři, pět a jedenáct pohasnou a poslední cestující toho dne už si razí cestu noční oblohou. Konžanka Violet, která tu uklízí, ke mně pomaličku a kolébavě tlačí svůj vozík a boty s gumovými podrážkami jí na naleštěném marmoleu vržou. „Ahoj, zlato.“

„Dobrý večer, Violet.“

„Neměla byste tady zůstávat takhle pozdě, zlatíčko. Měla byste být doma, u svých blízkých.“

Tohle mi říká večer co večer. „Už jenom chvilku,“ odpovím jí stejnými slovy jako pokaždé. Spokojeně přikývne a šine se dál.

Zaujatý mladík s notebookem a upocený piják skotské už jsou pryč. Naskládám na sebe sklenice, spočítám pokladnu a všechno dvakrát zkontroluju, aby výjezd souhlasil s obsahem zásuvky. Všechno zapíšu do účetní knihy, mrknu na čerpadla a zapíšu, co je potřeba doobjednat. Teprve teď si všimnu, že přes barovou stoličku je pořád přehozený kabát toho tlustého pána. Přejdu k němu a podívám se na monitor. Letadlo do Mnichova by mělo právě teď pouštět lidi k nástupu, kdybych měla chuť za ním běžet a kabát mu vrátit. Znovu kouknu na obrazovku a potom se pomalu vydám na pánské toalety.

„Haló? Je tu někdo?“

Ozve se přiškrcený hlásek se slabou stopou hysterie. Otevřu dveře.

Piják skotské se sklání hluboko nad umyvadlem a cáká si vodu na obličej. Je bledý jak stěna. „Už hlásili můj let?“

„Teď se to zrovna objevilo na tabuli. Nejspíš máte ještě pár minut čas.“ Obrátím se k odchodu, ale něco mě zastaví. Muž na mě vylekaně zírá a drobná očka má stažená úzkostí jak dva knoflíčky. „Já to nezvládnu.“ Popadne papírový ručník a začne si jím plácat po tváři. „Nemůžu do toho letadla nastoupit.“

Vyčkávám.

„Měl bych letět na schůzku s novým šéfem, a nemůžu. Neměl jsem odvahu mu přiznat, že se bojím lítat.“ Zavrtí hlavou. „Bojím je slabý slovo. Děsí mě to.“

Pustím dveře a ty se za mnou zavřou. „A co máte za novou práci?“

Zamžiká na mě. „Ehm… autodíly. Jsem nový vrchní oblastní manažer, závorka, náhradní díly, konec závorky, u Hunt Motors.“ „To zní jako důležitá pozice,“ povzbudím ho. „Máte i… závorky.“

„Snažil jsem se o to hrozně dlouho.“ Těžce polkne. „A právě proto nechci umřít ve velikánský hořící kouli. Vážně nechci umřít v hořící kouli, která ke všemu letí ve vzduchu.“

Mám pokušení podotknout, že by ta hořící koule ani tak neletěla, jako spíš bleskurychle padala k zemi, ale tuším, že by to asi moc nepomohlo. Znovu si šplíchne vodu na obličej a já mu podám další ubrousek.

„Díky.“ Roztřeseně vydechne, pak se narovná a pokusí se trochu vzmužit. „Vsadím se, že jste ještě neviděla dospělýho chlapa, co se chová jako idiot, co?“

„To tu mám tak čtyřikrát denně.“

Vykulí na mě ta svoje mrňavá očička.

„Z pánských záchodů musím někoho tahat tak čtyřikrát za den. A obyčejně proto, že se bojí lítat.“

Zamrká na mě.

„Ale víte co, říkám to tady úplně všem: žádný letadlo, který letělo z tohohle letiště, ještě nikdy nespadlo.“

Zatáhne krk pod límec košile jako želva. „Vážně?“

„Ani jedno.“

„Ani nějaká… menší nehoda na ranveji?“

Pokrčím rameny. „Vlastně je to tu docela nuda. Lidi odletí, dorazí tam, kam chtěli, a za pár dní se zase vrátí.“ Opřu se o dveře, aby zůstaly otevřené. Večer to na záchodech moc vábně nevoní. „A osobně si teda myslím, že jsou mnohem horší věci, co by se vám mohly přihodit.“

„No, to je asi pravda.“ Zamyslí se nad tím a pak na mě úkosem pohlédne. „Čtyřikrát za den, jo?“

„Někdy i víckrát. No, jestli se nebudete zlobit, už musím zase za bar. Nehodí se, aby mě lidi moc často viděli vycházet z pánských záchodků.“

Usměje se a já na chviličku zahlédnu, jaký možná za jiných okolností je. Přirozeně energický chlapík. Optimista. Úspěšný hráč na poli evropských autodílů. „Víte co? Myslím, že už vyvolávají váš let.“

„Tak podle vás to bude v pohodě?“

„To zvládnete. Tyhle aerolinky jsou hodně bezpečné. A je to jen pár hodin vašeho života. Koukněte, před pěti minutama přistál let SK491. Až teď půjdete k odletový bráně, potkáte cestou letušky a stevardy, jak jdou domů. Uvidíte, že se budou všichni smát a povídat si. Pro ně je lítání jako pro jinýho cesta autobusem. Některý takhle lítají dvakrát, třikrát, i čtyřikrát za den. A nejsou hloupí. Kdyby to nebylo bezpečný, tak by to nedělali, že ne?“

„Jako cesta autobusem,“ zopakuje po mně.

„Nejspíš ještě o dost bezpečnější.“

„No, to určitě.“ Povytáhne obočí. „Na silnici je to samej idiot.“ Kývnu.

Urovná si kravatu. „A je to důležitý místo.“

„Byla by škoda, kdyby vám to uteklo, a ještě kvůli takový maličkosti. Jakmile si na lítání zvyknete, budete v pohodě.“

„Možná že jo. Děkuju vám…“

„Louisa,“ doplním.

„Děkuju vám, Louiso. Jste moc hodná.“ Zkoumavě na mě pohlédne. „Asi byste… asi byste někdy… nezašla na skleničku?“ „Myslím, že už volají váš let, pane,“ pronesu a otevřu mu dveře, aby mohl projít.

Kývne, a aby zakryl rozpaky, začne se okázale poplácávat po kapsách. „Jo. Jasně. No… tak já teda jdu.“

„Užijte si ty závorky.“

Dvě minuty potom, co zmizí, zjistím, že pozvracel celou kabinku číslo tři.

Dorazím domů ve čtvrt na jednu v noci a vstoupím do tichého bytu. Převléknu se do pyžamových kalhot a mikiny s kapucí, otevřu ledničku, vytáhnu láhev vína a naliju si sklenku. Je tak kyselé, až se mi zkřiví rty. Zadívám se na vinětu a uvědomím si, že jsem ho musela včera večer otevřít a pak jsem ho zapomněla zase zašpuntovat, a nakonec usoudím, že nemá cenu nad tím nějak moc mudrovat. Svalím se i se sklenicí do křesla.

Na krbové římse jsou vystavená dvě přání. Jedno od rodičů, k narozeninám. „Všechno nejlepší“ od mámy mě zabolí jako bodná rána. Druhé přání je od sestry. Navrhuje mi, že by se s Tomem stavili na víkend. Dostala jsem ho už před půl rokem. Na záznamníku mám dva vzkazy, jeden je od mojí zubařky. Ten druhý ne.

Ahoj, Louiso. Tady Jared. Potkali jsme se v Dirty Duck, pamatuješ? No, vlastně jsme se víc než potkali [tlumené, rozpačité uchechtnutí]. Bylo to… no… já si to moc užil. Možná bysme se mohli zase sejít? Moje číslo máš.

Když už v láhvi není ani kapička, chvíli váhám, jestli si nezajít pro další, ale už se mi nechce chodit ven. Nechci, aby si Samir v nonstop sámošce zase dělal legraci z mého neomezeného přísunu rulandy. Nechci s nikým mluvit. Najednou jsem k smrti unavená, ale je to takový ten stav, kdy člověku vyčerpáním hučí v hlavě, a je mi jasné, že když si půjdu lehnout, stejně neusnu. Na okamžik si vzpomenu na Jareda a vybaví se mi, že měl takový podivný tvar nehtů. Vážně mi vadí, že má někdo divné nehty? Zírám na holé stěny obýváku a najednou mi dojde, že ve skutečnosti potřebuju na vzduch. Vážně potřebuju na vzduch. Otevřu okno v předsíni a nejistě vyšplhám po požárním žebříku až na střechu.

Když jsem tady byla poprvé, před devíti měsíci, ukázal mi realitní agent, že si tady předchozí nájemníci vybudovali takovou malou terasu se zahrádkou – rozestavili tu pár květináčů a přidali lavičku. „Oficiálně vám to nepatří, pochopitelně,“ vysvětloval, „ale jediný přímý přístup sem je právě z vašeho bytu. Podle mě je to docela prima. Můžete tady i pořádat večírky!“ Překvapeně jsem na něj zírala a přemýšlela, jestli opravdu vypadám na to, že pořádám mejdany.

Rostliny v květináčích už dávno uvadly a zašly. Péče o cokoli zjevně není moje silná stránka. A teď stojím na střeše a hledím na potemnělý blikající Londýn pod sebou. Miliony dalších lidí kolem mě teď žijí, dýchají, jedí, hádají se. Miliony životů, které s tím mým nemají vůbec nic společného. Přináší mi to takový zvláštní klid.

Dole se třpytí sodíkové výbojky pouličního osvětlení a nočním vzduchem se line hluk velkoměsta: túrování motorů, bouchání dveří. Pár kilometrů na jih odsud je slyšet vzdálené brutalistní dunění policejního vrtulníku, jehož světlomety pátrají ve tmě po nějakém delikventovi ztraceném v místním parku. Někde v dálce houká siréna. Siréna je slyšet vždycky. „Za chvilku se tady budete cítit jako doma,“ ujišťoval mě realitní agent. To mě skoro rozesmálo. Tohle město mi připadá stejně cizí jako vždycky. Jenže mně teď připadá cizí úplně všechno.

Zaváhám a pak vystoupím na nízkou obvodovou zídku. Rozpřáhnu ruce jako mírně podroušený provazochodec. Kladu nohu před nohu, sunu se po betonovém parapetu a v mírném větříku mi vstávají chloupky na roztažených pažích. Když jsem se sem nastěhovala, a když mi bylo nejhůř, občas jsem se odvážila přejít z jednoho konce budovy na druhý. Když jsem se dostala až nakonec, zasmála jsem se do noci. Vidíš? Jsem tady, a jsem naživu, a žiju odvážně. Dělám přesně to, co jsi mi řekl!

Stala se z toho moje tajná závislost: jen já, silueta města pode mnou, útěšný příkrov tmy, anonymita a vědomí, že tady nahoře nikdo neví, kdo jsem. Zvednu hlavu, na tváři cítím noční vánek, pod sebou slyším smích, tlumený třesk rozbité lahve, hučení dopravy šinoucí se do města, vidím nekonečný rudý proud koncových světel, jako automobilový přívod krve. Jenom mezi třetí a pátou ráno konečně nastane relativní klid: opilci už se svalili do postelí, šéfkuchaři v restauracích si svlékli bílé uniformy, hospody zamkly dveře. Ticho v těchhle hodinách jen občas přeruší noční tankery, židovská pekárna v ulici, která právě otevírá, a dodávky rozvážející noviny, které s tichým žuchnutím doručují v balících papírový náklad. Znám už i ty nejnepatrnější zvuky tohohle města, protože já už nespím.

Někde pode mnou ve White Horse pokračuje pařba i po zavíračce, je to tam samý hipster a Eastender, před hospodou se nějaká dvojice hádá a všeobecná nemocnice na druhém konci města právě dává dohromady nemocné a raněné a všechny, kdo jakž takž přežili další den. Tady nahoře je jen čerstvý vzduch, tma a někde v dálce bliká světýlko nákladního letadla FedEx z Heathrow do Pekingu a nesčetní cestující, jako třeba můj piják skotské, teď míří za něčím novým.

„Osmnáct měsíců. Už je to osmnáct měsíců. Tak kdy to bude stačit?“ vykřiknu do tmy. A teď to přijde – zase cítím, jak se to ve mně vaří, ten nečekaný vztek. Popojdu ještě o dva kroky a sklopím oči k nohám. „Protože mně to nepřipadá jako život. Nepřipadá mi to vůbec nijak.“

Dva kroky. A ještě dva. Dneska dojdu až na roh.

„Ty jsi mi ve skutečnosti nedal žádný život, víš to? Vůbec žádný. Jenom jsi mi rozbil ten starý. Na tisíc kousků. A co si mám teď počít s tím, co zbylo? Kdy to zase začne vypadat jako…“ Roztáhnu ruce, na kůži ucítím chladný noční vzduch a uvědomím si, že zase brečím. „K čertu s tebou, Wille!“ zašeptám. „Táhni k čertu za to, žes mě opustil!“

Zase se ve mně vzedme smutek, jako náhlý příliv, prudký a zdrcující. A právě když se v něm začnu utápět, ozve se ze stínů nějaký hlas. „Myslím, že byste tam neměla takhle stát.“

Pootočím se a na požárním žebříku zahlédnu drobnou bledou tvář a tmavé vytřeštěné oči. Leknu se, noha mi po zídce uklouzne a já se najednou převážím na špatnou stranu. Srdce mi poskočí a o zlomek vteřiny později sebou trhnu celá. A pak, jako ve zlém snu, najednou nevážím vůbec nic, vznáším se v propasti noční temnoty, nohy se mi zazmítají nad hlavou a já zaslechnu křik, který může patřit mně –

Prásk

A pak všechno zčerná.

2

„Jak se jmenujete, zlato?“

Mám krk v ochranném límci.

Čísi ruka mi prohmatává hlavu, jemně a hbitě.

Jsem naživu. Vlastně mě to docela překvapuje.

„Výborně. Otevřete oči. Podívejte se na mě, ano? Podívejte se na mě! Řeknete mi svoje jméno?“

Chci něco říct, chci otevřít pusu, ale vyjdou ze mě jen nějaké přidušené nesmyslné zvuky. Myslím, že jsem se kousla do jazyka. V puse mám krev, teplou, chutná železitě. Nemůžu se ani pohnout.

„Přesuneme vás teď na ortopedickou desku, ano? Na chviličku to asi bude trochu nepříjemné, ale píchnu vám morfium, aby to tolik nebolelo.“ Mužský hlas, klidný, vyrovnaný, jako by to byla ta nejnormálnější věc na světě, že ležím rozbitá na betonu a zírám na noční nebe. Chce se mi tomu zasmát. Chci mu říct, jak je to absurdní, že tu jsem. Ale zjevně mi nic nefunguje, jak by mělo.

Mužská tvář mi zmizí ze zorného pole. Nade mnou se objeví žena v zářivě neonové vestě, s tmavými vlnitými vlasy staženými do ohonu, prudce mi posvítí do očí baterkou a dívá se na mě s odtažitým zájmem, jako bych byla nějaký vzorek ke zkoumání, a ne člověk.

„Budeme ji dávat do pytle?“

Chci něco říct, ale nemůžu, kvůli té bolesti v nohou. Kristepane, vydechnu, ale nevím, jestli jsem to řekla i nahlas.

„Mnohočetné zlomeniny. Zornice normální, reagují. Tlak devadesát na šedesát. Měla štěstí, že dopadla na tu markýzu. Jaká je šance, že člověk sletí přímo na lehátko, co…? Ale ty podlitiny se mi nelíbí.“ Ucítím závan chladného vzduchu na břiše, pak lehký dotek teplých prstů. „Vnitřní krvácení?“

„Budeme potřebovat záložní tým?“

„Mohl byste uhnout, pane? Ustupte, prosím.“

Další mužský hlas: „Jdu si takhle ven zakouřit, a ona mi krucinál spadne přímo na balkon. Málem sakra spadla na mě!“

„No vidíte, jaký máte štěstí. Nespadla na vás.“

„K smrti jsem se leknul. Člověk nečeká, že na něj z nebe začnou padat lidi. A koukněte na to křeslo. Stálo mě osm set liber, je od Conrana. Myslíte, že ho po ní můžu chtít zaplatit?“

Na chvíli je ticho.

„Můžete si dělat, co chcete, pane. Víte co, co kdybyste jí taky naúčtoval náklady na umytí balkonu od její krve? Co vy na to?“ První muž zalétne pohledem ke kolegyni. Čas plyne a já se jím nechám unášet. Tak já jsem spadla ze střechy? Tvář mám jako led a neurčitě si uvědomím, že se začínám třást.

„Jde nám do šoku, Same!“

Někde dole se otevřou dveře dodávky. A pak se deska pode mnou pohne a na okamžik mnou projede bolest ta bolest to tak bolí – A pak všechno zčerná.

Houkání sirény, modrý vír. V Londýně pořád houkají sirény. Jedeme. Vnitřek sanitky přelétne světlo zářivky, zabliká a znovu se rozsvítí a ozáří nečekaně přecpaný prostor a muže v zelené uniformě, který něco ťuká do telefonu a pak mi upraví kapačku nad hlavou. Už to tolik nebolí – je to tím morfiem? –, ale s přicházejícím vědomím se mě zmocňuje hrůza. Někde uvnitř se ve mně nadouvá obrovský airbag a pomaličku vytěsňuje všechno ostatní. Ach ne. Ach ne!

„O-iň-te?“

Musím to zkusit dvakrát, než mě ten muž, který se teď paží opírá o zadní dveře kabiny, uslyší. Otočí se a skloní se k mé tváři. Voní po citronech, a když se dneska holil, kousek kůže vynechal. „Všechno v pohodě?“

„Bu-u…“

Muž se skloní až ke mně. „Pardon. Přes tu sirénu je špatně slyšet. Za chvilku budeme v nemocnici.“ Přikryje mi ruku dlaní. Je suchá, teplá, konejšivá. Najednou se mě zmocní panika, aby mě zase neopustil. „Držte se. Za jak dlouho tam budeme, Donno?“

Nedokážu to vyslovit. Jazyk jako by mi zaplnil celou pusu. Myšlenky mám zmatené, honí se mi v hlavě jedna přes druhou. Když mě zvedali, pohnula jsem rukama? Zvedla jsem přece pravou ruku, ne?

„Uu-u och-nutá?“ vyjde ze mě šeptem.

„Cože?“ Přiblíží mi ucho až k ústům.

„Och-nutá? U-u och-nutá?“

„Ochrnutá?“ Muž zaváhá, podívá se mi do očí a pak přejede pohledem k mým nohám. „Můžete pohnout prsty na nohou?“

Zkouším si vzpomenout, jak se hýbe nohama. Jako by to vyžadovalo mnohem víc soustředění než dřív. Muž vztáhne ruku a lehce mi sáhne na palec u nohy, jako by mi chtěl připomenout, kde ho mám. „Zkuste to ještě. Výborně!“

Oběma nohama mi projede bolest. Ozve se zajíknutí, možná vzlyk. Můj.

„Budete v pořádku. Bolest je dobrá. Nemůžu to říct s jistotou, ale myslím, že páteř nemáte poraněnou. Máte rozbitou kyčel a pár dalších věcí.“

Dívám se mu do očí. Má je laskavé. Podle všeho chápe, jak moc potřebuju, aby mě přesvědčil. Ucítím, jak mi stiskl ruku. V životě jsem tolik nepotřebovala lidský dotek.

„Vážně. Vím docela jistě, že nejste ochrnutá.“

„Dí-y O-u,“ uslyším se jako z dálky. Oči se mi zalijí slzami. „Ne-ouch-tějte ně, o-chím,“ zašeptám.

Přiblíží tvář k mojí. „Nepustím vás.“

Chci něco říct, ale najednou mám jeho tvář jako rozmazanou a jsem zase mimo.

Později se dozvím, že jsem spadla dvě patra z pěti, prorazila markýzu a dopadla na luxusní velikánské sluneční lehátko z plachtoviny a proutí s nepromokavými polštáři na balkoně pana Anthonyho Gardinera, právníka specializujícího se na autorské právo a jednoho ze sousedů, s nímž jsem se předtím nikdy nesetkala. Rozdrtila jsem si kyčel, zlomila dvě žebra a praskla mi klíční kost. Na levé ruce jsem si zlomila dva prsty a na noze záprstní kůstku, která mi trčela ven kůží a jeden z přítomných mediků při tom pohledu omdlel. Moje rentgenové snímky jsou předmětem jistého obdivu.

Pořád v duchu slyším toho záchranáře, který mě ošetřoval. Když spadnete z velké výšky, nikdy nevíte, jak to dopadne. Podle všeho jsem měla ohromné štěstí. Když mi to řeknou, s úsměvem vyčkávají, jako by se slušelo, abych se teď usmála od ucha k uchu, nebo možná zatančila nějaký oslavný taneček. Nemám pocit, že bych měla štěstí. Vlastně necítím vůbec nic. Podřimuju, probouzím se, někdy nade mnou září jasné reflektory na operačním sále, jindy jsem zase v klidném, tichém pokoji. Tvář zdravotní sestry. Útržky hovoru.

Viděli jste, co zůstalo z té ženské na D4? Na konec směny nic moc, co?

Vy jste z Nemocnice princezny Alžběty, jo? Řekněte jim, že u nás taky víme, jak vést pohotovost. Hahahaha!

Jenom odpočívejte, Louiso. O všechno se postaráme. Teď musíte jen odpočívat.

Po morfiu jsem pořád ospalá. Zvýší mi dávku a já ten chladivý pramínek zapomnění jen uvítám.

Otevřu oči a spatřím, že na posteli sedí moje matka.

„Je vzhůru! Bernarde, ona je vzhůru! Nemáme zavolat sestru?“ Má jinou barvu vlasů, pomyslím si nepřítomně. A pak: Bože, to je moje matka. Moje matka už se mnou nemluví.

„Díky Bohu! Ach Bože, díky!“ Matka si sáhne na křížek, který jí visí na krku. Někoho mi to připomene, ale nemůžu si vzpomenout koho. Nakloní se ke mně a lehounce mě pohladí po tváři. Při tom gestu mi kdovíproč okamžitě vhrknou do očí slzy. „Holčičko moje!“ Sklání se nade mnou, jako by mě chtěla ochránit před další újmou. Cítím vůni jejího parfému, tak dobře známou jako svou vlastní. „Bože, Lou!“ Otře mi slzy papírovým kapesníčkem. „V životě jsem neměla takovej strach, jako když mi to zavolali! Máš bolesti? Nepotřebuješ něco? Leží se ti pohodlně? Co ti můžu donést?“

Mluví tak rychle, že nedokážu odpovídat.

„Přijeli jsme hned, jak nám volali. Trina se zatím stará o dědu. Pozdravuje tě. No, vlastně tak jako zabručel, znáš to, ale všichni víme, co tím chce říct. Zlatíčko moje, cos to proboha vyváděla? Co tě to prokristapána napadlo?!“

Zjevně nečeká žádnou odpověď. Úplně stačí, když tady budu jen tak ležet.

Matka si otře oči a pak je znovu otře i mně. „Pořád jsi moje holčička. A já bych… nemohla bych snést pomyšlení, že se ti něco stalo a my jsme spolu… však víš.“

„Aiii…,“ chci říct „mami“, ale polykám slova. Jazyk jako bych

měla obrovský. Zním jako opilá. „Echtěla chem_“

„Já vím. Ale bylo to pro mě tak hrozně těžký, Lou. Nemohla jsem prostě.“

„Teď ne, zlato. Dobře?“ dotkne se táta jejího ramene.

Odvrátí se, zahledí se do prázdna a pak mě vezme za ruku. „Když nám zavolali. Bože_ Myslela jsem_ nevěděla jsem_“ Znovu popotáhne a přitiskne si kapesník ke rtům. „Díky Bohu, že je v pořádku, Bernarde.“

„Jasně že jo. Ta holka je jak z gumy, co?“

Nade mnou se tyčí táta. Naposledy jsme spolu mluvili po telefonu přede dvěma měsíci, ale neviděli jsme se celých těch osmnáct měsíců, co jsem se odstěhovala z rodného městečka. Připadá mi obrovský a důvěrně známý, a taky zoufale, beznadějně unavený.

„O-iňň,“ zašeptám. Nic jiného mě nenapadá.

„Nebuď praštěná. Jsme jenom rádi, že žiješ. I když vypadáš, jako kdyby sis dala šest kol s Mikem Tysonem. Viděla ses, co jsi tady, vůbec v zrcadle?“

Zavrtím hlavou.

„Možná… být tebou, tak s tím ještě chvíli počkám. Pamatuješ, jak tenkrát Terry Nicholls přeletěl u sámošky přes řídítka? No, tak zhruba tak nějak teď vypadáš, když si odmyslíš ten knír. I když teda,“ prohlídne si mě víc zblízka, „když už tak o tom mluvíme.“

„Bernarde!“

„Zítra ti doneseme nějakou pinzetu nebo tak. Každopádně až se příště rozhodneš, že potřebuješ lekci lítání, zkus to postaru na letišti, jo? Skočit a mávat přitom rukama ti zjevně nefunguje.“

Pokusím se usmát.

Oba se nade mnou skloní. Tváří se napjatě, úzkostně. Moji rodiče.

„Hrozně zhubla, Bernarde. Nemáš pocit, že zhubla?“

Táta se nakloní blíž a já si všimnu, že se mu oči trochu lesknou a úsměv má trochu rozechvělejší než jindy. „Kdepak… vypadá nádherně, zlato. Věř mi. Vypadáš naprosto úžasně.“ Stiskne mi ruku, pak si ji přitáhne k ústům a políbí ji. Nikdy předtím mi táta nic takového neudělal.

V tu chvíli si uvědomím, že si mysleli, že umřu, a z hrudi se mi nečekaně vydere vzlyk. Zavřu oči, pod víčky cítím horké slzy a na ruce jeho velikou dlaň, zhrublou od práce se dřevem.

„Jsme tady, kočičko. Všechno už je v pořádku. Všechno bude dobrý.“

Čtrnáct dní za mnou těch osmdesát kilometrů jezdí ranním vlakem den co den, a potom jednou za pár dní. Táta si vyjednal v práci speciální povolení, protože máma nechce jezdit sama. V Londýně se koneckonců najdou všelijaké existence. Tohle mi řekne několikrát a vždycky se přitom pokradmu ohlédne, jako by se právě teď do pokoje plížil někdo s hlavou schovanou pod kapucí a s nožem v ruce. Trina je doma a dohlíží na dědu. Tohle mi máma řekne poněkud podrážděným tónem, takže tuším, že sestra s tímhle uspořádáním není tak úplně spokojená.

Máma mi nosí domácí jídlo – ode dne, kdy jsme takhle koukaly na můj oběd a ani po pěti minutách usilovného přemýšlení jsme nepřišly na to, co to vlastně je. „A nosí jí to na umělohmotných tácech, Bernarde. Jak ve vězení!“ Smutně šťouchla do pokrmu vidličkou a pak k němu přičichla. Od té doby mi nosí ohromné sendviče, tlusté plátky sýra a šunky mezi krajíci bílého chleba, a domácí polévky v termosce. „Aspoň poznáš, co to vlastně jíš,“ oznámí mi a pak mě nakrmí jako miminko. Jazyk se mi pomaličku vrací do původní velikosti. Prý jsem si ho při dopadu prokousla skoro skrz naskrz. To se stává, vysvětlí mi.

Dvakrát mě operovali, aby mi sešroubovali kyčel, a levou nohu a levou paži mám odshora až dolů v sádře. Jeden zřízenec, Keith, se mě zeptá, jestli se mi na sádry může podepsat – prý to nosí smůlu, nechat je neposkvrněně bílé –, a okamžitě mi tam vyrobí tak sprostý nápis, že to filipínská sestřička Eveline musí přesádrovat, než přijde primář. Keith mě vozí na rentgen a do lékárny a vypráví mi přitom nemocniční drby. Docela dobře bych se obešla bez historek o pacientech umírajících pomalou, strašlivou smrtí, jichž je tu zjevně neustálý přísun, ale jemu to dělá radost. Někdy mě napadá, co asi tak vypráví ostatním o mně. Jsem ta holka, co spadla z pětipatrové budovy a přežila to. V nemocniční hierarchii mě to podle všeho staví nad to ucpání střev z oddělení C i nad „tu pitomou kozu, co si nešťastnou náhodou ustřihla zahradnickýma nůžkama palec“.

Je ohromující, jak rychle se člověk přizpůsobí chodu instituce. Probudím se, nechám se obstarat někým z hrstky lidí, které už poznávám, snažím se říkat lékařům, co chtějí slyšet, a čekám, až dorazí naši. Rodiče se u mě na pokoji zaobírají nějakými drobnými činnostmi a k doktorům se chovají nezvykle uctivě. Táta se opakovaně omlouvá za to, že pořád ještě neskáču, až ho máma musí dost silně kopnout do kotníku.

Po vizitě se máma jde obyčejně podívat do obchodů v nemocniční hale v přízemí, a když se vrátí, tlumeným hlasem se pozastavuje nad množstvím stánků s fast foodem. „Ten jednonohý chlápek z kardiologie, Bernarde! Sedí tam a láduje se cheeseburgerem s hranolkama jak o život!“

Táta se usadí na židli v nohách mojí postele a začte se do místních novin. První týden v nich hledá zprávy o mojí nehodě. Pokusím se mu vysvětlit, že v téhle části města si i dvojnásobná vražda stěží vyslouží malou noticku, jenže ve Stortfoldu měly místní noviny minulý týden na titulní straně jako hlavní zprávu, že „Kdosi nechal vozíky ze supermarketu na špatné straně parkoviště“. A týden předtím to bylo zase „Školáci jsou smutní ze stavu jezírka“, takže jsem zatím tátu nepřesvědčila.

V pátek, když mám po poslední operaci kyčle, mi máma přinese župan, který je mi o číslo větší, a veliký sáček z hnědého papíru a v něm sendviče s vajíčkem. Ani se nemusím ptát, co v nich je: sirný odér zaplaví celý pokoj, jakmile máma otevře tašku. Táta si zamává rukou před nosem. „Sestry to budou házet na mě, Josie!“ zaprotestuje a několikrát otevře a zavře dveře.

„Vajíčka jí dodají sílu. Je hrozně hubená. A vůbec, ty nemáš co mluvit. Sváděl jsi ty svoje ruprechty na psa ještě dva roky potom, co chudák umřel.“

„Jenom jsem nechtěl zabít všechnu romantiku, zlato.“

Máma ztiší hlas: „Trina povídala, že ten její poslední kluk jí vždycky hodil deku na hlavu, když si uprdnul. No věřila bys tomu?“ Táta se ke mně otočí. „Když to udělám já, tvoje máma se mnou odmítá zůstat v jednom okrese!“

Sice se tomu zasmějí, ale ve vzduchu visí jakési napětí. Cítím to. Když se vám celý svět smrskne na čtyři stěny, dokonale se vyladíte i na ty nejmenší odchylky v atmosféře. Vnímáte, jak se doktoři mírně odvrátí, když si prohlížejí rentgenové snímky, nebo jak si sestry přikrývají ústa, když mluví o někom, kdo zrovna poblíž umřel.

„Co je?“ chci vědět. „Co se děje?“

Rozpačitě na sebe pohlédnou.

„No…“ Máma se posadí ke mně na postel. „Doktor povídal… pan primář teda… že není jasný, jak se vlastně stalo, že jsi spadla.“ Zakousnu se do sendviče. Do levé ruky už dokážu brát věci. „Jo tak. Nedávala jsem pozor a něco mě vyrušilo.“

„Když jsi chodila po střeše.“

Chvilku jenom koušu.

„Je možný, že jsi třeba byla náměsíčná, zlato?“

„Ale tati, v životě jsem nebyla náměsíčná.“

„Ale jo. Třeba tenkrát, když ti bylo třináct a ve spánku jsi sešla dolů a snědla jsi Trině půlku narozeninovýho dortu.“

„No… to jsem vlastně tak úplně nespala.“

„A taky jsi měla ten alkohol v krvi. Povídali… žes pila… fakt hodně.“

„Měla jsem v práci hroznej den. Dala jsem si pár skleniček a pak jsem šla nahoru na střechu, trochu se provětrat. A pak jsem se lekla, když jsem slyšela ten hlas.“

„Ty jsi slyšela něčí hlas?!“

„Stála jsem na zídce a koukala se dolů. Někdy to dělám. A za mnou se ozval hlas, byla to nějaká holka a já se hrozně lekla a ztratila jsem rovnováhu.“

„Jaká holka?“

„Vlastně jsem ji jenom slyšela.“

Táta se ke mně nakloní. „A víš to jistě, že tam ta holka opravdu byla? Že sis to jenom nepředstavovala.?“

„Mám rozmašírovanou kyčel, tati, ne mozek.“

„Prý to byla nějaká holka, kdo zavolal sanitku.“ Máma se dotkne tátovy paže.

„Takže chceš říct, že to vážně byla nehoda,“ pronese táta. Přestanu jíst. Jeden od druhého se provinile odvrátí.

„Cože? Vy si myslíte… že jsem skočila schválně?“

„Neříkáme tak ani tak.“ Táta se poškrábe na hlavě. „Jenom že – no – všechno to šlo od desíti k pěti, co… a už jsme tě tak dlouho neviděli… a trochu nás překvapilo, že by sis nad ránem jen tak chodila po střeše. Dřív ses přece bála výšek.“

„A dřív jsem taky byla zasnoubená s chlápkem, pro kterýho bylo normální si počítat, kolik kalorií spálí, když spí. Kristepane. Tak proto jste na mě tak hodný? Protože si myslíte, že jsem se chtěla zabít?“

„Když on se nás ptal na spoustu.“

„Kdo se ptal na co?!“

„Ten psychiatr. Jenom se chtějí ujistit, že jsi v pořádku, zlato. Víme, jak to s tebou bylo, co… no, víš.“

„Psychiatr?“

„Zapsali tě do pořadníku, že bys měla k někomu chodit. Jenom si popovídat, chápeš. A taky jsme měli dlouhatánský pohovor s doktorama a bereme tě domů k nám. Jenom než se dáš zase dohromady. V tom tvým bytě nemůžeš zůstat sama. Je to tam –“

„Vy jste byli u mě v bytě?“

„No, museli jsme ti přece donést věci.“

Nastane dlouhé ticho. V duchu je vidím, jak stojí ve dveřích do mého bytu, matka pevně tiskne v rukou kabelku a dívá se na nevyprané povlečení na posteli, prázdné láhve od vína vyrovnané v řadě na krbové římse, na opuštěnou ulomenou půlku oříškovo-ovocné tyčinky v lednici. Představuju si, jak se podívají jeden na druhého a zavrtí hlavou. Určitě jsi to našel správně, Bernarde?

„Teď potřebuješ být doma, s rodinou. Jenom než se postavíš na nohy.“

Chci jim říct, že budu u sebe v bytě v pohodě, ať si o něm myslí, co chtějí. Chci chodit do práce a pak přijít domů a až do další směny na nic nemyslet. Chci jim říct, že se nemůžu vrátit do Stortfoldu a zase být ta holka, no víte, ta, která… Nechci zase jako závaží cítit matčin pečlivě skrývaný nesouhlas ani otcovo optimistické přesvědčení, že všechno je fajn, všechno je úplně v pohodě, jako kdyby měl pocit, že když to bude dostatečně často opakovat, opravdu to tak bude. Nechci každý den chodit kolem Willova domu a myslet na to, na čem jsem se podílela a co už nikdo nikdy nevymaže.

Ale nic z toho neřeknu. Protože najednou jsem unavená a všechno mě bolí a já už se s tím prostě nemůžu dál prát.

Za dva týdny mě táta veze domů ve služební dodávce. Vepředu je místo jen pro dva lidi, a tak máma zůstala doma, aby všechno připravila. Pod námi ubíhá dálnice a mně se svírá břicho nervozitou.

Veselé ulice rodného městečka mi teď připadají úplně cizí. Dívám se na ně odtažitým, analytickým okem a všímám si, jak to tu všechno vypadá malé, omšelé,přeslazené. Uvědomím si, že takhle nějak to musel vidět i Will, když se sem vrátil po té nehodě, a hned tu myšlenku zaplaším. Jedeme naší ulicí a já se najednou začnu na sedadle mírně krčit. Nechci vést zdvořilostní hovory se sousedy, nechci nic vysvětlovat. Nechci, aby mě soudili za to, co jsem udělala.

„Všechno v pohodě?“ otočí ke mně táta hlavu, jako kdyby uhodl něco z toho, co se mi honí hlavou.

„Jasně.“

„Prima.“ Krátce mě pohladí po rameni.

Když dojedeme až k domu, máma už stojí ve dveřích. Mám podezření, že poslední půlhodinu prostála u okna. Táta postaví na schody jednu moji tašku, pak se vrátí k autu, aby mi pomohl vystoupit, a druhou tašku si přehodí přes rameno.

Opatrně se zapřu holí o dlažební kostky, pomaličku se vydám po pěšině a úplně cítím, jak se za mnou v oknech poškubávají záclony. Koukněte, kdo to je, slyším je šeptat. Co myslíte, že asi tak provedla teď?

Táta mě vede a pozorně se mi dívá na nohy, jako by snad měly zničehonic vystřelit a vydat se někam, kam nemají. „Je to dobrý?“ ptá se pořád dokola. „Nechoď tak rychle.“

V předsíni postává za mámou i děda, na sobě má kostkovanou košili a parádní modrý svetr. Nic se nezměnilo. Tapety jsou pořád stejné. Koberec v předsíni je taky pořád stejný. V ošlapaném vlasu jsou vidět čáry – máma musela ráno vysávat. Na věšáku zahlédnu svoji starou modrou větrovku. Osmnáct měsíců. Mám pocit, jako bych tu nebyla deset let.

„Nespěchej na ni,“ nabádá máma a pevně svírá ruce. „Jdeš moc rychle, Bernarde!“

„Ty děláš, jako kdyby byla nějaká olympijská běžkyně. Kdyby šla ještě pomalejš, bylo by to jak chození po Měsíci.“

„Pozor na schody! Neměl bys stát za ní, když jde do schodů, Bernarde? Jako kdyby upadla dozadu?“

„Já vím, kde jsou schody,“ procedím skrz zuby. „Koneckonců jsem tady šestadvacet let bydlela.“

„Dej pozor, ať nezakopne o tu hranu, Bernarde! Přece nechceš, aby si zlomila i druhou kyčel!“

Ach Bože, pomyslím si. Takhle jsi to taky měl, Wille? Den co den? A pak se ve dveřích objeví moje sestra a protlačí se kolem mámy. „Prokristapána, mami! Tak pojď, Pajdo. Jsme tady jak v cirkuse.“ Trina se mi zapře ramenem v podpaží, na chviličku se otočí a zlobně pohlédne na sousedy, povytáhne obočí, jako by chtěla říct: To fakt myslíte vážně? Skoro slyším to šustění spěšně zatahovaných záclon.

„Čumilové pitomý. No tak, pohni se. Slíbila jsem Thomasovi, že mu ukážeš svoje jizvy, než ho vezmu do klubovny. Páni, kolik jsi shodila? Prsa musíš mít jak dvě mandarinky v ponožkách.“

Nemůžu se smát a zároveň jít. Thomas se ke mně rozeběhne, aby mě objal, a já se musím zastavit a zapřít se rukou o zeď, abych neztratila rovnováhu, až do mě vrazí. „Vážně tě celou rozřezali a pak zase složili dohromady?“ chce vědět. Už mi hlavou sahá až k hrudi. Chybí mu čtyři přední zuby. „Děda povídal, že tě nejspíš složili špatně. A že prej jenom pámbu ví, jak to poznáme.“ „Bernarde!“

„To byl jenom vtip!“

„Louiso,“ ozve se dědeček, huhňavě a váhavě. Nejistě vztáhne ruce a obejme mě a já jeho taky. Pak se odtáhne, věkovitýma rukama mi překvapivě silně sevře ramena a zamračí se na mě s předstíraným hněvem.

„Já vím, tatínku. Já vím. Ale už je doma,“ utěšuje ho máma. „Budeš ve svým starým pokoji,“ oznámí mi táta. „Bohužel jsme to tam Tomovi trochu předělali, máš tam teď tapety s Transformerama. Ale Autoboti a Predakoni ti určitě vadit nebudou, co?“ „Měl jsem v zadku červíky!“ hlásí Thomas. „Mamka říká, že o tom nikde nesmím mluvit! A taky že si nesmím strkat prsty do –“ „Ach Bože můj,“ zaúpí máma.

„Vítej doma, Lou,“ uchechtne se táta a vzápětí mi pustí tašku na nohu.

3

Když se zpětně ohlížím na těch devět měsíců po Willově smrti, byla jsem jako omámená. Vydala jsem se rovnou do Paříže, vůbec jsem nejela domů, opojená svobodou a touhami, které ve mně probudil Will. Našla jsem si práci v baru, kam rádi chodili Britové žijící ve městě, kterým nevadila moje příšerná francouzština, a postupně jsem se v ní zlepšovala. Pronajala jsem si malinkatou podkrovní místnůstku v šestnáctém distriktu, nad jednou blízkovýchodní restaurací. V noci jsem nespala, poslouchala pozdní pijáky a hluk při brzkých ranních rozvážkách zboží a den za dnem mi připadalo, jako když žiju něčí jiný život.

V těch prvních měsících mi bylo, jako bych přišla o jednu vrstvu kůže – všechno jsem cítila mnohem intenzivněji. Budila jsem se se smíchem nebo s pláčem a viděla jsem věci tak, jako by z nich někdo odstranil jakýsi filtr. Ochutnávala jsem nová jídla, chodila po neznámých ulicích, mluvila s lidmi jazykem, který mi byl cizí. Měla jsem pocit, jako když mě Will straší, jako bych všechno viděla jeho očima, v uších mi zněl jeho hlas.

A co říkáš na tohle, co, Clarková?

Myslel jsem si, že se ti to bude líbit.

Sněz to! Ochutnej! No tak!

Bez našeho zaběhaného denního režimu jsem si připadala ztracená. Celé týdny mi připadalo, že moje ruce jsou úplně k ničemu, když nemohou být každý den v kontaktu s jeho tělem: s měkkou košilí, kterou jsem mu zapínala, s teplýma nehybnýma rukama, jež jsem jemně myla, s hebkými vlasy, které jsem pořád ještě cítila mezi prsty. Chyběl mi jeho hlas, jeho nečekaný, těžce vydobytý smích, dotek jeho rtů pod mými prsty, jak mu klesala víčka těsně před usnutím. Moje matka, pořád ještě zděšená z toho, na čem jsem se podílela, mi oznámila, že mě má sice pořád ráda, ale že tahle Louisa není dcera, kterou vychovala, takže jsem zároveň ztratila rodinu i muže, jehož jsem milovala, a tím se zpřetrhaly všechny nitky poutající mě k tomu, kým jsem bývala. Měla jsem pocit, jako bych se najednou odpoutala a odplula vzduchem do nějakého neznámého vesmíru.

A tak jsem hrála svůj nový život. Navazovala jsem nahodilá, odtažitá přátelství s jinými turisty: mladými anglickými studenty, kteří si dávali rok pauzu před nástupem na vysokou školu, Američany, kteří se rozhodli vydat po stopách svých literárních hrdinů a byli skálopevně přesvědčeni, že na svůj rodný Středozápad už se nikdy nevrátí, zámožnými mladými bankéři, účastníky jednodenních zájezdů – obsazení se neustále měnilo, lidé přicházeli, procházeli a odcházeli na útěku z jiných životů. Usmívala jsem se, povídala si s nimi, pracovala a říkala si přitom, že dělám, co po mně chtěl. Že aspoň v tom musí být nějaká útěcha.

Zima se vzdala vlády a jaro bylo nádherné. A pak to přišlo, skoro přes noc: jednoho rána jsem se probudila a uvědomila si, že už se mi ve městě nelíbí. Nebo jsem si přinejmenším nepřipadala dost jako Pařížanka na to, abych tu dál zůstávala. Historky mých krajanů mi začaly znít všechny únavně stejně, Pařížané se mi zdáli nevlídní a odměření – nebo spíš jsem si mnohokrát za den všimla, v jaké nesmírné spoustě věcí mezi ně nikdy nemůžu zapadnout. Paříž byla sice podmanivá, ale začala mi připadat jako nádherné šaty od známého návrháře, které jsem si ukvapeně koupila, ale pak jsem zjistila, že mi vlastně tak úplně nepadnou. A tak jsem dala výpověď a začala cestovat po Evropě.

Nikdy předtím se mi nestalo, že bych se za dva měsíce cítila tak nedostatečně. Skoro pořád jsem byla osamělá. Vadilo mi, že nevím, kde budu každý večer spát, neustále jsem byla nervózní kvůli jízdním řádům vlaků a výměně peněz a bylo těžké navázat s někým přátelství, protože jsem nikomu nedůvěřovala. A co bych asi tak o sobě mohla říct? Když se někdo začal vyptávat, mohla jsem jim svěřit jen nedůležité drobnosti. O to, co pro mě bylo důležité nebo co na mně bylo zajímavé, jsem se podělit nemohla. Každá památka, kterou jsem navštívila – ať už to byla fontána di Trevi nebo kanály v Amsterdamu –, pro mě byla jen další odškrtnutá položka v seznamu, protože jsem neměla, s kým bych si o nich popovídala. Poslední týden jsem strávila na jedné pláži v Řecku, která mi až moc připomínala pobřeží, po němž jsem ještě docela před nedávnem procházela s Willem. Po týdnu, který jsem celý proseděla v písku, neustále odrážela do bronzova opálené chlápky, kteří se zjevně všichni jmenovali Dmitri, a snažila se namlouvat si, že si to vážně moc užívám, jsem to vzdala a vrátila se do Paříže. Hlavně proto, že mi v tu chvíli poprvé došlo, že vlastně nemám kam jít.

Čtrnáct dní jsem přespávala na gauči u bývalé kolegyně z baru a snažila se vymyslet, co dál. Vzpomněla jsem si, jak jsem se jednou bavila s Willem o svojí možné kariéře, a napsala jsem na několik vysokých škol, které nabízely studium módního návrhářství, jenomže jsem neměla žádné portfolio, které bych jim mohla ukázat, takže mě všechny zdvořile odbyly. Místo v tom studijním programu, které jsem získala poté, co Will zemřel, už dávno přepustili někomu jinému, protože jsem si neodložila studium. Mohla bych se přihlásit příští rok, sdělila mi referentka takovým tím tónem, jako že jí je jasné, že to neudělám.

Procházela jsem nabídky na pracovních serverech na internetu a zjistila jsem, že navzdory všemu, čím jsem prošla, pořád nemám potřebnou kvalifikaci pro žádnou z profesí, která by mě mohla opravdu zajímat. A pak, zrovna když jsem dumala, co si počnu, mi zčistajasna zavolal Willův právník, Michael Lawler, a naznačil, že by byl čas udělat něco s těmi penězi, co mi Will odkázal. Byla to přesně ta záminka pro odjezd z Paříže, kterou jsem potřebovala. Lawler mi pomohl vyjednat dobrou cenu za děsivě drahý byt tři plus jedna na okraji londýnského City. Koupila jsem ho hlavně proto, že jsem si vzpomněla, jak se Will zmiňoval o nějaké vinárně na rohu, a cítila jsem se mu tak o něco blíž. Zbylo mi ještě trochu peněz, abych mohla byt i zařídit. Za šest týdnů jsem už byla zpátky v Anglii, našla jsem si práci v Shamrock & Clover, vyspala se s chlápkem jménem Phil, kterého už jsem pak v životě neviděla, a čekala, kdy přijde ten pocit, že doopravdy žiju.

O devět měsíců později jsem pořád ještě čekala.

První týden doma jsem nikam moc nechodila. Všechno mě bolelo a rychle jsem se unavila, takže bylo jednodušší jen ležet v posteli, podřimovat v obluzení extra silných analgetik a říkat si, že teď je nejdůležitější dát tělu čas, aby se zotavilo. Návrat do našeho malinkatého domečku mi kupodivu prospíval: poprvé ode dne, kdy jsem odsud odešla, jsem zase dokázala spát víc než čtyři hodiny v kuse, a malý prostor znamenal, že stačilo vztáhnout ruku a vždycky jsem našla nějakou zeď, o kterou bych se mohla opřít. Máma mě krmila, děda mi dělal společnost (Trina se vrátila na univerzitu a Toma vzala s sebou), přes den jsem se převážně dívala na televizi, žasla nad nekonečnou záplavou reklam na úvěrové firmy a schodové rampy a nad zaujetím pro druhořadé celebritky, které jsem po téměř jednom roce stráveném v zahraničí vůbec nepoznávala. Jako bych byla schovaná v malinkém zámotku, v němž se ovšem v koutě krčil ohromný slon.

Nemluvili jsme o ničem, co by tuhle křehkou rovnováhu mohlo narušit. Přes den jsem koukala na bulvární zprávy, jimiž mě krmila televize, a u večeře jsem pak mohla poznamenat něco jako: „A kdo je teda ta Shayna Westová?“ A máma s tátou se toho vděčně chytili a začali mi vykládat, jaká je to poběhlice, nebo že má krásné vlasy, nebo že nemá žádnou morálku. Probírali jsme Úlovky z podkroví („pořád si říkám, jakou cenu asi tak mohl mít ten viktoriánskej květináč, co mívala tvoje máma“) a Ideální venkovská sídla („v týhle koupelně bych nekoupala ani psa“). Přemýšlela jsem nanejvýš o tom, co bude k jídlu, potýkala se s oblékáním a čištěním zubů a plnila drobné úkoly, které mi zadávala matka („zlato, co kdyby sis roztřídila prádlo, až budu pryč, já pak dám prát barevný“).

Jenže venkovní svět neodbytně trval na tom, že pronikne až ke mně, jako plíživý příliv. Když máma věšela prádlo, slyšela jsem, jak se sousedky vyptávají: Tak vaše Lou je zase doma? Na což matka odpovídala s nezvyklou úsečností: Jo. Uvědomila jsem si, že se v domě vyhýbám pokojům, ze kterých bylo vidět na hrad. Ale věděla jsem, že tam je, a lidé v něm byli jako živoucí pouto k Willovi. Někdy jsem dumala, co s nimi asi je; do Paříže mi před časem došel dopis od paní Traynorové. Formálně mi v něm poděkovala za všechno, co jsem udělala pro jejího syna. „Uvědomuji si, že jste dělala, co jste mohla.“ Ale to bylo všechno. Ta rodina bývala celý můj život, a teď se z ní stal jen přízračný pozůstatek časů, na něž jsem si nedovolila vzpomínat. Ale večer co večer, když hrad uvěznil naši ulici ve svém stínu, jsem cítila přítomnost Traynorových jako němou výčitku.

Teprve po čtrnácti dnech doma mi došlo, že máma s tátou už nechodí do svého společenského klubu. „Není dneska úterý?“ poznamenala jsem třetí týden u večeře. „Neměli byste už být dávno pryč?“

Podívali se na sebe. „Ale ne. My jsme rádi doma,“ zamumlal táta a usilovně kousal vepřovou kotletu.

„Mně nevadí, když tady budu sama, vážně,“ ujišťovala jsem je. „Už je mi mnohem líp. U televize budu spokojená.“ V skrytu duše jsem toužila jen tak sedět a být sama, aby mě nikdo pořád nepozoroval. Co jsem se vrátila domů, nenechávali mě samotnou na víc než půl hodiny. „Vážně. Jděte se trochu pobavit. Na mě se neohlížejte.“

„No… my už vlastně do klubu nechodíme,“ pronesla matka a rozkrojila si bramboru.

„Lidi… měli řeči. O tom, co se stalo.“ Táta pokrčil rameny. „Přišlo nám jednodušší tam prostě nechodit.“ Ticho, které se rozhostilo, trvalo celých šest minut.

Ale byly tu i další hmatatelnější připomínky života, který jsem opustila. Třeba ty v přiléhavých běžeckých legínách se speciální funkcí odvádění potu.

Když už to bylo čtvrté ráno po sobě, co Patrick proběhl kolem našeho domu, napadlo mě, že to asi nebude až taková náhoda. První den jsem zaslechla jeho hlas, unaveně jsem se dobelhala k oknu a nenápadně vykoukla skrze žaluzie. Stál pode mnou, protahoval si zadní stranu stehen a bavil se s nějakou blondýnkou s vlasy staženými do ohonu. Měla na sobě sladěnou soupravu z modré lycry obtaženou tak těsně, že jsem pomalu viděla, co měla ráno k snídani. Vypadali jak dva olympionici, chyběl jim jen závodní bob.

Couvla jsem od okna, aby mě nezahlédl, kdyby náhodou zvedl hlavu. Za minutku už byli zase pryč – klusali ulicí, záda vzpřímená, nohy bušily do chodníku – jako dva třpytiví tyrkysoví poníci zapřažení do kočáru.

O dva dny později jsem se zrovna oblékala, když jsem je znova zaslechla. Patrick cosi hlasitě vykládal o zvyšování hladiny sacharidů a dívka tentokrát zalétla podezíravým pohledem k našemu domu, jako by přemýšlela, proč se už podruhé zastavují na tomtéž místě.

Třetí den dorazili, když jsem seděla s dědou v obýváku. „Měli bysme trénovat sprinty,“ říkal Patrick hlasitě. „Víš co, běž k té třetí lampě a zase zpátky a já ti to stopnu. Dvouminutový intervaly. Teď!“

Děda významně zakoulel očima.

Skrze záclony jsem pozorovala, jak Patrick stojí natočený k oknu tak, abych ho viděla v co nejlepším úhlu, a upřeně hledí na stopky. Na sobě měl černou flísovou mikinu na zip a lycrové kraťasy v téže barvě. Stál jen pár kroků za záclonou, takže jsem si ho mohla nerušeně prohlížet, a tiše jsem žasla nad tím, jak jsem si mohla být tak dlouho jistá, že tohohle člověka miluju.

„Nezastavuj se!“ zavolal a zvedl oči od stopek. A dívka se jako poslušný pejsek dotkla sloupu pouličního osvětlení vedle něj a znovu vyrazila. „Čtyřicet dva třicet osum,“ pronesl pochvalně, když celá zadýchaná doběhla zpátky. „Myslím, že bys klidně ještě půl sekundy mohla srazit.“

„To se předvádí kvůli tobě,“ podotkla matka, která zrovna vešla se dvěma hrnky v ruce.

„Říkala jsem si.“

„Jeho máma se mě v supermarketu ptala, jestli jsi zpátky doma, a já jí řekla, že jo. Nekoukej na mě tak, přece jsem jí nemohla lhát.“ Pokývla směrem k oknu. „Ta holka má umělý prsa. Celej Stortfold nemluví o ničem jiným. Prej by si na ně klidně mohla položit dva hrnky s čajem.“ Na okamžik si stoupla vedle mě. „Víš, že jsou zasnoubený?“

Čekala jsem, jestli přijde záchvěv lítosti, ale byl tak slabounký, jako by mě jen ovanul větřík. „Vypadají… že se k sobě hodí.“

Máma ho chvíli pozorovala. „Není to špatnej kluk, Lou. Ale ty ses prostě… změnila.“ Podala mi hrnek a odvrátila se.

Nakonec jsem toho rána, kdy se zastavil na chodníku před domem a začal dělat kliky, otevřela dveře a vyšla ven. Opřela jsem se o sloupek na verandě, založila si ruce na prsou a pozorovala ho tak dlouho, až vzhlédl. „Já bych zrovna tady tak dlouho nezastavovala. Sousedův pes má tenhle kus chodníku dost v oblibě.“

„Lou!“ zvolal, jako bych byla poslední, koho by čekal před mým vlastním domem, do kterého chodil celých těch sedm let, co jsme byli spolu, několikrát týdně na návštěvu. „No… to je překvapení, že jsi zpátky. Myslel jsem, že ses vydala dobývat svět!“

Jeho snoubenka, která klikovala vedle něj, na okamžik zvedla hlavu a pak opět sklopila oči k chodníku. Možná jsem si to jen namlouvala, ale přišlo mi, jako by stáhla půlky ještě pevněji. Nahoru, dolů, pérovala zuřivě. Nahoru a dolů. Začala jsem se trochu obávat o osud jejího nového hrudníku.

Patrick vyskočil. „Tohle je Caroline, moje snoubenka.“ Upíral přitom na mě oči, jako kdyby snad čekal nějakou reakci. „Trénujeme na příštího Ironmana. Už jsme ho spolu dělali dvakrát.“

„Teda… taková romantika,“ podotkla jsem.

„No, myslíme si s Caroline, že je dobrý dělat věci společně,“ prohlásil.

„To vidím,“ přisvědčila jsem. „A máte i sladěný tyrkysový oblečky!“

„Co? No jo. To je naše týmová uniforma.“

Chvíli bylo ticho.

Symbolicky jsem udeřila pěstí do vzduchu. „Tak do toho!“

Caroline vyskočila a začala si protahovat svaly na stehnech. Jednu nohu zalomila dozadu jako čáp. Kývla na mě tak nejmíň zdvořile, jak jí ještě mohlo projít.

„Zhubla jsi,“ poznamenal Patrick.

„No jo. To se tak stává, když je člověk jenom na fýzáku.“

„Slyšel jsem, žes měla… nehodu,“ naklonil účastně hlavu ke straně.

„Tady se hned všechno roznese.“

„I tak jsem rád, že už jsi v pořádku.“ Odfrkl si a zadíval se do ulice. „Muselo to pro tebe v posledním roce být dost náročný. No víš. Po tom, co jsi udělala, a vůbec.“

A bylo to tady. Snažila jsem se udržet dech pod kontrolou. Caroline se na mě rezolutně odmítala byť i jen podívat a protahovala si zadní stranu stehen. Pak jsem promluvila: „No… tak vám blahopřeju k zasnoubení.“

Pyšně pohlédl na svou budoucí ženu a zasnil se v obdivu nad její štíhlou, svalnatou nohou. „No, však jak se to říká – když to jednou víš, není co řešit.“ Věnoval mi falešně omluvný úsměv. A to mě dorazilo.

„To je mi jasný. A taky máte určitě na tu svatbu dost naspořeno – to není levná záležitost, ne?“

Oba na mě vyjeveně pohlédli.

„Ale s tím, cos dostal za to, že jsi prodal můj příběh do novin. Kolik ti zaplatili, Pate? Pár tisíc? Trina to nemohla dohledat přesně. No, na pár sladěnejch lycrovejch overálků ale Willova smrt stačit bude, ne?“

Caroline se k němu otočila tak prudce, že mi bylo jasné, že o tuhle část své minulosti se s ní Patrick ještě nepodělil.

Zíral na mě a na tvářích mu jako krůpěje vyrazila červeň. „S tím já neměl nic společnýho.“

„Jasně že ne. No, ráda jsem tě viděla, Pate. Ať se vám ta svatba vyvede, Caroline! Vsadím se, že budeš ta… nejpevnější nevěsta široko daleko.“ Otočila jsem se a pomaličku zašla do domu. Zavřela jsem za sebou dveře, s bušícím srdcem se o ně opřela a stála tam tak dlouho, až bylo jisté, že konečně zase odběhli.

„Vůl je to,“ pronesl děda, když jsem se dobelhala zpátky do obýváku. A pak znovu, s pohrdavým pohledem z okna: „Je to vůl.“ A pak se uchechtl.

Překvapeně jsem na něj zírala. A pak jsem se úplně nečekaně dala do smíchu – ani jsem si nepamatovala, kdy jsem se takhle smála naposled.

„Tak už ses rozhodla, co budeš dělat? Až ti bude líp?“

Ležela jsem na posteli a telefonovala s Trinou. Volala mi ze školy, zatímco čekala, až Thomas přijde z fotbalového tréninku. Zírala jsem do stropu, který Thomas polepil celou galaxií svítivých samolepek, které se podle všeho daly sundat jen s valnou částí stropu. „Ani ne.“

„Musíš přece něco dělat. Nemůžeš jenom na věky věků sedět doma na zadku.“

„Na zadku sedět nebudu. Pořád mě ještě bolí ta kyčel. Fyzioterapeutka povídala, že je pro mě lepší ležet.“

„Máma s tátou by rádi věděli, co chceš dál dělat. Ve Stortfoldu žádná práce není.“

„No to já vím.“

„Ale ty tady jen tak bezcílně bloumáš. Jako kdyby tě vůbec nic nezajímalo.“

„Hele, zrovna jsem spadla ze střechy. Dávám se dohromady.“ „A předtím ses jenom potulovala sem a tam. A pak jsi dělala v baru, prý jenom než se rozhodneš, co chceš dělat. Jednou si to v tý hlavě srovnat musíš. Jestli se nechceš vrátit do školy, musíš se rozhodnout, co si vlastně se životem počneš. Nic ve zlým. Každopádně jestli chceš zůstat ve Stortfoldu, měla bys pronajmout ten byt. Táta s mámou tě nemůžou věčně živit.“

„A to mi říkáš ty, kterou rodičovská banka financuje posledních osm let?“

„Já ale studuju. To je něco jinýho. No, jinak jsem ti prošla výpisy z účtu, když jsi byla v nemocnici, a když jsem ti poplatila všechny účty, vyšlo mi, že ti zbejvá asi tak patnáct set liber, a počítám do toho i nemocenskou. Mimochodem, co měly sakra znamenat všechny ty zaoceánský telefonáty? Stály tě celý jmění.“

„Do toho ti nic není.“

„Takže… dala jsem ti dohromady seznam místních realitních agentů, co zařizujou pronájmy. A pak jsem si říkala, že bysme tě mohly ještě jednou zkusit přihlásit na vejšku. Možná z toho kurzu, kam jsi chtěla, někdo vypadnul.“

„Trino! Jsem z tebe celá unavená.“

„Nemá cenu se jenom tak poflakovat. Hned ti bude líp, když si najdeš nějakej cíl.“

Sestřino rýpání a komandování mě sice rozčilovalo, ale bylo v něm i něco uklidňujícího. Nikdo jiný si na to netroufal. Jako by naši byli pořád ještě přesvědčení, že někde hluboko uvnitř se mnou něco není v pořádku a že je potřeba se mnou jednat v rukavičkách. Máma mi dávala vyprané a úhledně složené prádlo na postel, vařila mi tři jídla denně, a kdykoli jsem ji přistihla, jak se na mě dívá, usmála se takovým tím rozpačitým polovičatým úsměvem, v němž bylo všechno, o čem jsme se spolu nechtěly bavit. Táta mě vozil na rehabilitace, seděl se mnou na gauči a díval se na televizi, a dokonce si mě ani nedobíral. Jediná Trina se ke mně chovala jako vždycky.

„Asi víš, co ti teďka řeknu, ne?“

Převalila jsem se na bok a bolestně zkřivila tvář.

„Vím. A neříkej to.“

„No, dobře víš, co by ti řekl Will. Měli jste dohodu. Nemůžeš z ní jenom tak vycouvat.“

„Fajn, to stačí, Trino. Už jsme domluvily.“

„V pohodě. Tom už jde stejně ze šaten. Uvidíme se v pátek!“ dodala, jako bychom se snad bavily o muzice, nebo o tom, kam pojede na dovolenou, nebo o nějakém seriálu.

A já zas mohla jenom zírat do stropu.

Měli jste dohodu.

Jo. A jak to panečku dopadlo.

Trina na mě sice nadávala, ale za těch několik týdnů, co jsem se vrátila domů, jsem nějaký pokrok udělala. Už jsem nepotřebovala chodit o holi, se kterou jsem si připadala asi tak na devětaosmdesát a kterou jsem dokázala zapomenout skoro všude, kam jsem se od příjezdu domů vydala. Na máminu prosbu jsem skoro každé ráno brala dědu na procházku do parku. Doktor mu nařídil každodenní pohyb, jenomže máma ho jednou sledovala a zjistila, že si prostě jen dojde do krámu, koupí si velikánský pytel škvarků, pomaličku se s nimi vydá zpátky domů a cestou je všechny sní.

Loudali jsme se spolu parkem pomaličku, oba jsme kulhali a ani jeden z nás neměl žádný skutečný cíl.

Máma mi pořád navrhovala, že bychom se mohli jít procházet na hrad, „ať máte změnu“, ale já dělala, že ji neslyším, a když za námi ráno zaklapla branka, děda vždycky rozhodně kývl směrem k parku. Nebylo to jen proto, že to byla kratší trasa a blíž k sázkové kanceláři. Myslím, že děda věděl, že tam jít nechci. Necítila jsem se na to. Nebyla jsem si jistá, že se na to vůbec někdy cítit budu.

Dvakrát jsme pomaličku obešli jezírko s kachnami, pak jsme se posadili na lavičku, vyhřívali se v chabém jarním sluníčku a pozorovali rodiče s batolaty, jak krmí vypasené kachny, dívali se na teenagery, kteří tu kouřili, pokřikovali a vzájemně se mlátili v bezradných soubojích, jaké doprovázejí rané stadium namlouvání. Potom jsme zašli ještě do sázkové kanceláře, aby děda mohl vyplýtvat tři libry na sázku na vítězství i umístění koně jménem Wag the Dog. Když pak zmačkal tiket a hodil ho do odpadkového koše, navrhla jsem mu, že mu koupím v supermarketu koblihu s marmeládou. „Skorotučný,“ pronesl v uličce s pečivem.

Nechápavě jsem svraštila čelo.

„Skorotučný,“ ukázal na koblihy a zasmál se.

„Aha! Jasně. To řekneme mámě. Nízkotučný koblihy.“

Máma mi vysvětlovala, že po těch nových lécích, co děda bere, se pořád hihňá. Dospěla jsem k závěru, že jsou mnohem horší věci, co se člověku můžou přihodit.

Stáli jsme ve frontě k pokladně a děda se pořád ještě hihňal svému vtípku. Se skloněnou hlavou jsem lovila po kapsách drobné. Přemýšlela jsem, jestli bych o víkendu neměla pomoct tátovi na zahradě. Proto mi chviličku trvalo, než jsem pochopila, o čem si to za mnou šeptají.

„To je proto, že si to dává za vinu. Prej zkusila skočit ze střechy činžáku!“

„No to dá rozum, žejo. Já už bych se nemohla podívat sama sobě do očí.“

„Překvapuje mě, že má ještě vůbec odvahu se tady ukázat.“ Stála jsem úplně nehybně.

„Víš, že Josie Clarková je z toho chudák pořád ještě bez sebe hanbou? Tejden co tejden chodí ke zpovědi, a dobře víš, že ta ženská je tak neposkvrněná jak čerstvě vypraný prádlo.“

Děda ukazoval na koblihy a mumlal na pokladní: „Skorotučný!“ Zdvořile se usmála. „Osmdesát šest pencí, prosím.“ „Traynorovi už nejsou, co bejvali.“

„No, však je to taky úplně zničilo, žejo.“

„Osmdesát šest pencí, prosím!“

Pár vteřin mi trvalo, než mi došlo, že se na mě pokladní vyčkávavě dívá. Vylovila jsem z kapsy hrst mincí. Nešikovnými prsty jsem se je pokoušela roztřídit.

„Člověk by si řekl, že si Josie netroufne ji nechat samotnou se starat o dědu, co?“

„Přece si nemyslíš, že by…

„No, nikdy nevíš. Jednou už to koneckonců udělala.“

Tváře mi hořely. Peníze se mi rozkutálely po pultě. Děda zmatené pokladní pořád ještě opakoval „SKOROTUČNÝ. SKOROTUČNÝ!“, jako by čekal, až jí ten vtip dojde. Zatahala jsem ho za rukáv. „No tak, dědo, musíme jít.“

„Skorotučný“ trval na svém.

„Jasně,“ přisvědčila pokladní a mile se na něj usmála.

„Dědo, prosím!!!“ Bylo mi horko a točila se mi hlava, jako kdybych měla omdlít. Ty dvě se možná ještě bavily, ale mně tak hlasitě zvonilo v uších, že jsem to nevnímala.

„Nashle,“ pronesl děda.

„Na shledanou,“ řekla dívka.

„Hezky,“ podotkl děda, když jsme zase vyšli na slunce. Pak na mě pohlédl. „Proč brečíš?“

Povím vám, jaké to je, když se vám přihodí nějaká tragédie, která vám změní život. Myslíte si, že se budete muset vypořádat jenom s tou tragickou událostí: pořád se vám to vrací ve vzpomínkách, v noci nespíte, donekonečna si to všechno přehráváte v hlavě a ptáte se sami sebe, jestli jste udělali správně, jestli jste řekli všechno, co jste říct měli, jestli jste nemohli něco změnit, kdybyste něco udělali jen o malinko jinak.

Matka mi řekla, že jestli zůstanu s Willem až do samého konce, poznamená mě to na celý život, a já měla za to, že tím myslí, jak to ovlivní mě samotnou, psychicky. Myslela jsem, že mluví o pocitu viny, se kterým se budu muset naučit žít, o smutku, nespavosti, o těch podivných a nemístných záchvatech vzteku, o nekonečných vnitřních rozhovorech s někým, kdo tam vůbec není. Ale teď mi došlo, že se to netýká jen mě: v digitálním věku to se mnou zůstane navždycky. I kdybych si to dokázala všechno nějak vymazat z paměti, nikdy se od Willovy smrti nebudu moci oprostit. Dokud budou existovat pixely a monitory, bude moje jméno navždycky spojené s jeho. Lidé si o mně budou dělat úsudek na základě povrchních informací – a někdy na základě vůbec žádných – a já s tím nebudu moct vůbec nic dělat.

Nechala jsem se ostříhat na mikádo. Začala jsem se jinak oblékat a všechno oblečení, kterým jsem se kdy odlišovala, jsem nacpala do pytlů a zastrčila je dozadu do skříně. Přešla jsem na Trininu oblíbenou uniformu – džíny a obyčejné triko. Když si dneska v novinách čtu o pokladní v bance, která ukradla obrovskou sumu peněz, o ženě, co zabila své dítě, o zmizelém sourozenci, neotřesu se děsem, jako bych to možná udělala kdysi, ale přemýšlím, jaký příběh se asi do těch černobílých písmenek nedostal.

Cítila jsem s těmi lidmi jakousi podivnou spřízněnost. Byla jsem poznamenaná. Svět kolem mě to věděl. A co bylo horší, já si to začínala uvědomovat taky.

Kdysi dlouhé tmavé vlasy jsem si zastrčila pod pletenou čepici, nasadila si sluneční brýle a vydala se do knihovny. Vší mocí jsem se snažila nekulhat, i když mi z toho úsilí tuhla čelist.

Prošla jsem kolem skupinky zpívajících batolat v dětském koutku a tichých genealogických nadšenců, kteří se snažili získat důkaz, že jsou opravdu vzdálenými potomky krále Richarda III…, a usadila se v rohu s archivními svazky místních novin. Srpen 2009 jsem našla snadno. Nadechla jsem se, otevřela svazek jen napůl a začala projíždět titulky.

Místní občan ukončil svůj život na švýcarské klinice

Rodina Traynorových žádá, aby lidé v „tomto těžkém období“ respektovali jejich soukromí

Pětatřicetiletý syn správce stortfoldského hradu Stevena Traynora ukončil svůj život v kontroverzním centru pro asistovanou sebevraždu Dignitas. Pan Traynor zůstal ochrnutý po tragické nehodě v roce 2007. Na kliniku údajně cestoval v doprovodu své rodiny a své pečovatelky Louisy Clarkové (27), rovněž ze Stortfoldu.

Policie nyní vyšetřuje okolnosti spojené s jeho úmrtím. Podle některých zdrojů není vyloučeno, že dojde k trestnímu stíhání.

Rodiče Louisy Clarkové, Bernard a Josephine Clarkovi, bytem na Renfrew Road, se k věci odmítli vyjádřit.

Smírčí soudkyně Camilla Traynorová údajně po sebevraždě svého syna na svou funkci rezignovala. Podle místního zdroje se vzhledem k událostem v rodině stala její pozice „neudržitelnou“.

A pak na mě ze zrnité novinové fotografie vykoukla Willova tvář. Ten mírně ironický úsměv, ten přímý pohled. Na okamžik mi to vyrazilo dech.

Pan Traynor měl před svou smrtí úspěšnou kariéru v City. Byl známý jako nemilosrdný odborník na spekulativní rozprodej, ale rovněž jako finančník s velkým instinktem pro výhodné obchody. Jeho kolegové, kteří včera uspořádali akci na jeho počest, se o něm vyjadřují jako o

Zavřela jsem noviny. Když jsem si konečně byla jistá, že se mi ve tváři nic nezračí, zvedla jsem hlavu. Všude kolem mě panoval v knihovně přičinlivý šum. Děti dál zpívaly pištivými, nejistými hlásky a jejich matky, rozesazené v kruhu kolem nich, jim láskyplně tleskaly. Někde za mnou knihovnice polohlasně probírala s kolegyní, jak nejlíp udělat thajské karí. Muž vedle mě prstem projížděl prastaré seznamy voličů a mumlal si přitom: „Fisher, Fitzgibbon, Fitzwilliam…

Nic jsem nedokázala. Už to bylo víc než osmnáct měsíců a já jsem zatím neudělala vůbec nic, akorát prodávala pití ve dvou různých zemích a litovala se. A teď, po čtyřech týdnech v domě, ve kterém jsem vyrůstala, už jsem cítila, jak se mě Stortfold zase snaží vcucnout a ujistit mě, že tady můžu být v pohodě. Všechno bude v pořádku. Jasně, asi neprožiju žádné velké dobrodružství a chvíli to bude nepříjemné, než si lidi zase zvyknou na mou přítomnost, ale přece jsou horší věci na světě než být se svou rodinou, žít v lásce a v jistotě, ne? Žít bezpečný život?

Pohlédla jsem na hromadu novin před sebou. Nejnovější titulek na první straně zněl:

HÁDKA O PARKOVACÍ MÍSTO PRO INVALIDY PŘED POŠTOU

Vzpomněla jsem si na tátu, jak seděl v nemocnici u mě na posteli a marně hledal v novinách zprávu o zvláštní nehodě.

Zklamala jsem tě, Wille. Zklamala jsem tě na celé čáře.

Když jsem konečně dorazila domů, byl křik slyšet až z ulice. Otevřela jsem dveře a do uší mě praštilo Thomasovo kvílení. Sestra mu v koutě obýváku spílala a hrozila prstem. Máma se skláněla nad dědou s lavorkem plným vody a houbičkou na nádobí a děda se ji zdvořile snažil odehnat.

„Co se děje?“

Máma ustoupila stranou a já teprve teď jasně zahlédla dědův obličej. Měl zbrusu nové temně černé obočí a hustý, černý, poněkud křivý knír.

„Permanentní fixa,“ zaúpěla matka. „Odteď už nikdo nesmí nechat dědu spát v jednom pokoji s Thomasem!“

„Musíš už přestat po všem čmárat!“ křičela Trina. „Jenom na papír, jasný? Ne po zdi. Ne na obličej. Ne po psovi paní Reynoldsový. Ne po mejch kalhotkách!“

„Chtěl jsem ti udělat kalhotky na celej tejden!“

„Nepotřebuju kalhotky na celej tejden!“ zaječela. „A kdybych je náhodou potřebovala, tak bych napsala čtvrtek správně!“

„Nenadávej mu, Trino,“ vzdychla máma a odtáhla se, aby zjistila, jestli má její drbání nějaký účinek. „Mohlo to být mnohem horší.“

V našem malém domečku se tátovy kroky na schodech rozléhaly jako obzvlášť naléhavé dunění hromu. Vtrhl do obýváku s roztrpčeně shrbenými rameny a vlasy mu na jedné straně trčely. „To si člověk v tomhle baráku nemůže ani zdřímnout, když už má jeden den volno? Je to tady krucinál jak v blázinci!“

Všichni jsme ztuhli a zírali na něj.

„Co je? Co jsem řek?“

„Bernarde…“

„Ale prosím tě. Lou si určitě nemyslí, že jsem mluvil o ní.“ „Ach můj Bože.“ Máma si přitiskla ruku na ústa.

Moje sestra začala tlačit Thomase ven z pokoje. „No páni,“ zasyčela. „Thomasi, radši bys měl hned vypadnout. Protože přísahámbohu, jestli se dostaneš dědovi do rukou.“

„Cože?“ zamračil se táta. „Co se děje?“

Dědeček se hýkavě zasmál a ukázal roztřeseným prstem.

Bylo to vlastně skoro velkolepé. Thomas vybarvil tátovi celý obličej modrou fixou. Jenom oči mu svítily ze záplavy kobaltové modři jako dva angrešty. „Co je?“

Jak Thomas mizel v chodbě, ozvalo se jeho vzdorné zakvílení: „Koukali jsme se na Avatara! Děda povídal, že by mu vůbec nevadilo, kdyby mohl taky bejt avatar!“

Táta vytřeštil oči. Vrhl se k zrcadlu nad krbovou římsou.

Na okamžik bylo ticho. „Prokristaboha!“

„Bernarde, neber jméno Boží nadarmo!“

„On mě sakra obarvil namodro, Josie! Myslím, že mám nárok vzít jméno Boží třeba do háje zelenýho! TOME! JE TO PERMANENTNÍ FIXA?“

„My to z tebe dostaneme dolů, tati.“ Sestra za sebou zavřela dveře na zahradu. Za nimi bylo slyšet Thomasovo kvílení.

„Zejtra mám mít na hradě dozor na stavbě novýho oplocení. Přijedou mi dodavatelé. Jak se mám doprdele bavit s dodavatelema, když budu MODREJ?!“ Táta si plivl do dlaně a začal si třít obličej. Barva se lehoulince rozmazala, ale spíš se mu jen otiskla na ruku. „Ono to nejde dolů! Josie, nejde to dolů!“

Máma se přestala věnovat dědovi a vrhla se s houbičkou na tátu. „Nehýbej se, Bernarde! Dělám, co můžu!“

Trina se vrhla po tašce s počítačem. „Mrknu se na internet. Určitě na to něco funguje. Zubní pasta nebo lak na nehty nebo bělidlo nebo –“

„Nebudeš mi sakra matlat na ksicht žádný bělidlo!“ zařval táta. Děda se svým novým pirátským knírem se hihňal v koutě.

Zkusila jsem se nepozorovaně protáhnout kolem.

Máma si přidržovala tátovu hlavu levou rukou a drhla mu obličej. Najednou se otočila, jako by si mě teprve teď všimla. „Lou! Ani jsem se nezeptala – je ti dobře, zlato? Prošla ses hezky?“ Všichni se na okamžik zastavili a usmáli se na mě. Ten úsměv říkal: Všechno je v pořádku, Lou. Nedělej si starosti. Nenáviděla jsem ten úsměv.

„Jo, bylo to fajn.“

Tuhle odpověď chtěli všichni slyšet. Máma se obrátila k tátovi. „To je úžasný. Není to úžasný, Bernarde?“

„Jojo. Skvělá zpráva.“

„Když si vytřídíš bílý prádlo, zlato, dám ho pak prát s tátovýma věcma.“

„No, vlastně už se s tím nemusíš namáhat,“ přerušila jsem ji. „Přemýšlela jsem. Je načase, abych se vrátila domů.“

Nikdo nepromluvil. Máma pohlédla na tátu. Děda se zase tichounce zahihňal a pak si připlácl ruku na pusu.

„No tak dobře,“ pronesl táta tak důstojně, jak to jen u muže ve středních letech modrého jak borůvka šlo. „Ale jestli se hodláš vrátit do toho bytu, Louiso, tak jenom pod jednou podmínkou…“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Život po tobě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.