Josef Svátek

Vězeň na Křivoklátě

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7943-2 (epub)

ISBN 978-80-243-7944-9 (mobi)

DÍL PRVNÍ

Krvavý sněm pražský

I

Nad stověžatou Prahou smutně se rozzvučeli zvonové, sterými ústy kovovými bylo městu i širému kraji pohřebními hranami hlásáno, že dnešního dne – bylo to večer dne 30. ledna 1547 – kladou do lůna chladné země „máti vlasti“ královnu Annu, choť Ferdinanda I., jež Habsburkovi tomuto dvé korun královských věnem přinesla.

A jakž by nebyla celá Praha a s Prahou celá vlast česká truchlila, když jí ztracena poslední královna rodu českého, věrná přítelkyně národa svého a horlivá přímluvkyně jeho u přísného chotě, jenž po čas dvacetiletého panování svého vždy více se snažil panovnickou moc svou na újmu stavů a národa upevniti a tím ve stále vzrůstající spory se stavy českými přicházel.

Ve sporech těchto byla poslední Jagellonka vždy prostřednicí ve prospěch Čechů, a proto požívala také v národě lásky a vážnosti, z jaké se po pramáti Přemyslovců žádná jiná panovnice česká netěšila. Lid ji nejmenoval než „mátí vlasti“ a královna Anna čestného a řídkého názvu tohoto také v plné míře zasluhovala. Nikdy neseděla na trůně českém paní národa svého tak milovaná, všem žádostem a steskům jeho tak přístupná, k obecnému lidu tak přívětivá a dobročinná, jako byla sestra nešťastného krále Ludvíka, k vůli níž nejvíce stavové čeští roku 1526 chotě jejího Ferdinanda Rakouského za krále českého zvolili, načež i Uhři mu korunu sv. Štěpána podali.

Tomuto královskému manželi svému v šestadvacetiletém šťastném a vzorném manželství patnáct dítek porodivši, zemřela královna Anna čtvrtého dne po porodu posledního dítěte, k nenabytné škodě celé země české, nad níž se právě v tu dobu děsné mraky válečné stahovati počaly.

Každý cítil, že již nebude ruky prostředníka mezi panovníkem a národem, jejichž protivy se brzo v zjevném boji sraziti musely, a proto truchlil ve výš řečený den pohřbu královnina veškerý národ český a truchlivý ohlas zvonů pražských ozýval se po všem království a zemích přivtělených, kde miliony srdcí těžkou ztrátu osudného tohoto dne pociťovaly.

Sama příroda zdála se truchliti nad ztrátou tak zbožňované matky národa a obloha se po celý den halila v temné roucho mraků, z nichž se hustý sníh dolů na města pražská a širé okolí chumelil.

Nepohoda tato však nezdržela nikoho z Pražanů od toho, aby se nesdílel ve velkolepém pohřbu zesnulé královny, jejíž mrtvola z hradu královského do mausolea císaře Karla IV. v chrámu svatovítském přenesena býti měla.

Protož vidíme již za časné doby odpolední putovati takřka veškeré obyvatelstvo pražské všeho stavu, věku, vyznání a pohlaví na Hradčany, kde v černě vyčalouněném smutečním sále na nádherném katafalku tělo zesnulé naposledy vystaveno bylo. Pláč a nářek lidu truchlícího v sále tom neustával a i starcové prolévali slzy nad zlomenou ratolestí rodu královského.

Veškeré dvory, chodby a síně hradu byly již přeplněny a ještě proud lidu z města neustával, ještě stále přijížděly celé tlupy panstva, jež se ze všech krajů nakvap k pohřbu královninu do Prahy vydalo.

Duchovenstvo všech vyznání dostavilo se v plném počtu na hrad, nejvyšší hodnostové zemští a dvořané královští kupili se kolem truchlícího Ferdinanda I. a dítek královských, již poslední modlitbu u rakve matčiny vykonávali.

A nad veškerým tímto množstvím, jež jedinou myšlenkou ovládáno bylo, že jest to pravý génius národa českého, jenž se tu v nadzemské výše odebírá, rozléhalo se mohutné hlaholení sterých zvonů pražských, které bouří sněhovou jako usedavé lkání člověka chvílemi bylo utajováno.

Konečně udeřila hodina k pohřbu ustanovená, hodnostové zemští sňali rakev z katafalku, průvod počal se z hradu do chrámu pohybovati.

Král Ferdinand i princové a princezny, veškeří dvořané a největší část šlechty byli oděni černým rouchem smutkovým, však tu a tam jevily se přece postavy, po staročeském obyčeji truchlící, totiž v bílý šat oděné, neboť od pradávna byla Slovanům bílá barva barvou smuteční, jelikož i v přírodě bílá barva sněhu smrt přírodního života naznačuje. Stejně v lidu obecném bylo zhusta viděti bílý oděv smuteční, ačkoli by byl bedlivější pozorovatel snadno seznal, kterak jistí přespříliš horliví dvořané nelibě na tento způsob smutku pohlížejí a jej za jakýsi protichůdný zjev proti černému smutku dvoru královského považují.

Průvod bral se povlovně za zpěvu „Miserere“ přes nádvoří k chrámu svatovítskému, před jehož průčelím bylo zvláště mnoho osob v bílých pláštích a vůbec v bílém smutku viděti.

Podle bohatého oděvu soudě bylo mezi nimi také mnoho šlechticů, kteří ale sobě s měšťanskými soudruhy svými mnohem důvěrněji počínali, než u ostatního panstva bylo v obyčeji.

Mezi dvořany královskými a vůbec tak zvanou šlechtou dvorskou se mnozí uštěpačně ohlíželi po mužích těchto, ba tu a tam byl i polohlasný úšklebný úsudek o nich pronášen.

Zvláště nemile zdál se tento zjev dojímati jednoho z vyšších hodnostů dvorských, jehož zlatý řetěz s podobiznou královou svědčil, že se týž zvláštní přízni Ferdinanda I. těšiti musí. Při spatření bílého smutku zakabonilo se vždy čelo jeho a někdy i nevrlá slova k svému průvodčímu po levé straně pošeptával.

Byl to pan Florian Griesbeck z Griesbachu, pověstný rada krále Ferdinanda, jejž tento z Inšpruku zvláště k sobě povolal, aby rady jeho při vystupování svém proti nekatolickým stavům v Čechách užíval. Pan Griesbeck dovedl se co obratný diplomat králi zavděčiti, tak že u osoby jeho nejdůvěrnějšího postavení nabyl, ale co přespříliš horlivý katolík a protivník všech jinověrců u lidu i nekatolických stavů ve velkou nenávist upadl. Největší nepřátelství jevil však k sektě českých bratří, jejichž úplné vyhubení z království českého byl si dle vlastního výroku svého za účel života a působení svého obral.

Lze si tedy snadno pomysliti, že nevole jeho vždy více vzrůstala, když čím dále tím více poznával v osobách, které se ke královninu pohřbu dostavily v smutku bílém, vesměs členy Jednoty Českých bratří, kterou tak velice nenáviděl.

Právě se s jakousi nelibou poznámkou obrátil k svému průvodčímu, načež tento stejně přidušeným hlasem odvětil: „Pravdu díte, pane Griesbecku; i já pozoruji, že se sektáři vesměs v bílém smutku dostavili.“

„A zřejmý rozkaz královský, aby se vše podle příkladu králova v černém smutku dostavilo?“

„Nedocílil u pikartů žádného účinku,“ odvětil průvodčí pana Griesbecka a pokrčil rameny, „však tvrdošíjnou povahu jejich znáte z vlastní zkušenosti. Praví se býti jedinými ochranci národních zvyků a obyčejů českých, a poněvadž skutečně u nás vždy v bílém rouchu bylo smutněno, proto zajisté i tentokrát při starém zvyku setrvali, aby králi i zde svou opozici osvědčili, jenž nařídil, aby se dvůr i panstvo dle obyčeje německého v černém rouchu k pohřbu dostavily.“

„Vy zdáte se pikarty ony jaksi omlouvati, pane purkrabí?“ odsekl jaksi špičatě pan Griesbeck a pichlavýma svýma očima pohlédl nepříliš vlídně na svého soudruha, pana Krajíře z Krajku, toho času purkrabího hradu pražského.

„Bůh mne uchovej čehosi podobného!“ odpovídal tento rychle. „Pokládal bych si co pravý katolík vždy za nejtěžší hřích, abych jediným slovem omlouval jednání oněch kacířů, kteří se i v této věci odvažují klásti odpor rozkazům našeho milostivého krále.“

„Však vím, odkud tento odpor vychází,“ vskočil mu do řeči pan Griesbeck, „nebyl to nikdo jiný než biskup té sekty kacířské, Jan Augusta, jenž všecky pikarty k tomu přiměl, aby se navzdor rozkazu královskému v bílém smutku na hrad sešli.“

„Pak požívá Augusta mezi souvěrci svými věru vlivu neomezeného!“ podotýkal purkrabí zamyšlen.

„Z čeho tak soudíte?“

„Každý z pánů a rytířů, které jsem dosud zde viděl a o nichž vím, že k pikartům náležejí, jest v bílý smutek oděn. Rozkazy Augustovy zdají se u nich tedy větší váhy požívati než nařízení samého krále.“

„A tomu se divíte, pane purkrabí?“ tázal se Griesbeck.

„Přiznávám se,“ odpovídal pan Krajíř z Krajku, „že jsem se nikdy nestaral o to, abych se dozvěděl, co bludař onen, kterého biskupem nazývati se osmělují, mezi svými platí.“

„Pak jste pochybil, pane purkrabí.“

„A v čem?“

„Biskup Augusta zasluhuje nejpřednější pozornosti toho, kdo má o zachování vnitřního řádu v zemi této dbáti.“

Nedůvěřivý úsměv pohrával kol rtů pana purkrabího.

„Zdáte se příliš velkou důležitost nepatrnému kacíři připisovati, pane Griesbecku,“ pravil.

„Nikoli,“ zněla odpověď královského rady, jenž, ač byl v Čechách ještě cizincem, přece již zdejší poměry lépe znal než vysoký hodnosta zemský, „nikoli, Augusta je nanejvýš nebezpečným člověkem, jehož váhu nesmíme nikterak podceňovati. Vizte jen kolem sebe počet těch, kdož se proti přímému rozkazu královu v bílém smutku na Hradčany dostavili – ti všichni pokynutí Augustova slepě poslechli, ač jim teprve v posledním okamžiku bylo dáno.“

Půrkrabí tázavě na Griesbecka pohlédl.

„Kterak tomu mám rozuměti?“

„Augusta se teprve dnes ráno vrátil do Prahy,“ odpovídal utlumeným hlasem Griesbeck, „nemohl tudíž dříve o rozkazu královu věděti, a hle, přece souvěrci jeho ihned opáčného nařízení jeho uposlechli.“

Purkrabí opět stáhl lehce rty svoje a prohodil: „Zdáte se býti o všem dobře uvědoměn, co se v Jednotě děje, pane Griesbecku; vsadil bych se, že též víte, kde Augusta do dneška mimo Prahu meškal.“

Poslední slova pronesl jaksi ironicky, ale Griesbeck zcela vážným tónem odvětil: „A uhodl byste, pane purkrabí.“

„Jak? Vy skutečně každý krok kacíře onoho sledujete?“

„Kde se o cestu do Drážďan, totiž k nepříteli našeho milostivého krále jedná, tam je zvědavost taková, tuším, zcela na místě.“

Překvapení jevilo se v lících purkrabího a zvědavost jeho byla vzbuzena.

„Augusta že byl v Drážďanech? U samého kurfiřta, jenž se ve válce s císařem, a tudíž i jeho bratrem, našim králem nalézá?“

„Tak jest, a že tam nebyl v přátelském pro nás záměru, to lze seznati hned z prvního činu jeho po návratu do Prahy, neboť mám toho bezpečnou zprávu, že se tato vzpoura v smutečním obleku jen z návodu Augustova stala.“

„Ale toť hotová velezrada!“ zděsil se pan Krajíř.

„Jednati v Drážďanech s nepřítelem královým, proti němuž stavové co nejdříve do pole budou svoláni – to sluší jen Bílou věží odměniti!“

Bílá věž na Hradčanech byla tehdy státním vězením v Čechách pro politické vězně a odtud tedy ona poznámka páně Krajířova.

„Té také nesmí ujíti!“ mumlal pan Griesbeck a obočí jeho se ještě více svraštilo.

„Pak nelze očekávati,“ podotýkal dále purkrabí, „že panstvo bratrské při sbírání zemské hotovosti, jaká včera v radě králově byla uzavřena, větší povolnost osvědčí, než roku loňského, kde proti témuž kurfiřtovi ani jediného muže do pole nepostavilo.“

„Proto třeba rázných prostředků,“ doložil Griesbeck, „aby odpor takový hned v zárodku byl udušen.“

„Souhlasím s vámi v tom ohledu, pane Griesbecku; král musí příštímu sněmu vážnější tvář než dosud ukázati.“

Rada krále Ferdinanda stáhl jaksi povržlivě rty a odtušil: „Na sněm, který se až v postě sejde, nelze více čekati. Proto uzavřeno v tajné válečné radě, která dnes v noci u krále odbývána byla, aby se zemská hotovost bez prodlení svolala.“

„Jak? Bez svolení zemského sněmu?“ tázal se překvapen zemský hodnosta, jenž, ač byl králi věrně oddán, přece také vždy na zachovávání řádů zemských dbal.

Griesbeck pokrčil rameny.

„Nutnost velí tak učiniti. Kurfiřt zmocnil se již lén českých v Sasku a může každým dnem přes hranice do Čech vtrhnouti. Káže tedy král ve svém mandátu, aby stavové se svými sbory nejdéle ve čtrnácti dnech přirazili k vojsku královskému u Litoměřic, kam se král ještě dnešního dne odebere.“

„Král opustí již dnes Prahu?“ divil se opět purkrabí. „To se z úst vašich samá tajemství dovídám!“

„Jest to také dosud pro každého tajemstvím, co dnes v noci ve válečné radě uzavřeno bylo. Král opustí Prahu, aby se vyhnul nespokojencům mezi stavy, kteří by jej zajisté svými stížnostmi unavovali.“

Purkrabí vrtěl vždy více hlavou.

„A jakým způsobem,“ tázal se po krátkém mlčení, „bude onen mandát uveřejněn, jímž se právo zemského sněmu tak povážlivě obchází?“

„Přiznáte mi zajisté, že tím nejpřiměřenějším. Dal jsem totiž rozkaz, aby opisy královského mandátu byly mezi obřady pohřebními přibity na všecky dveře chrámu svatovítského, a zde se zajisté veškeré toto množství co nejrychleji o obsahu jejich přesvědčí. Nuže, nezdá se vám to býti prostředkem nejpřiměřenějším?“

Pan Krajíř z Krajku chtěl odpověděti, a to způsobem, jenž by panu Griesbeckovi očekávanou pochvalu nad takovýmto bezohledným porušováním zemských práv a obyčejů nevzdával, leč v tom se průvod pohřební zastavil před hlavním vchodem do chrámu svatovítského, kde církevní obřady pohřební započaly.

Hodnostové dvorští a zemští se museli na svá místa kol katafalku odebrati, a tak i pan purkrabí byl od tajného rady Ferdinanda I. oddělen.

Leč než tento jej opustil, byl ještě okamžik času, aby panu Krajířovi pošeptal: „Vizte tamto onoho vyvrhele pekla, Augustu, v čele bílého jeho stáda, kterak jizlivě na nás pohlíží, jako by nás zřejmě na zdařenou svou demonstraci proti vůli králově upozorniti chtěl.“

„Tuším, že jizlivé zraky jeho platí jedině vám, pane rado, neboť je známo, že od vás návrh německého smutku dnešního vyšel,“ odsekl stručně purkrabí a hned nato mezi ostatním panstvem zmizel. Griesbeck na okamžik se zlostným výrazem v oku za odcházejícím pohlížel a pak sám k sobě pravil: „I ty, pane Krajíři, jsi ještě příliš Čechem a král nemá v tobě rozhodného přívržence zásad svých. Protož i ty musíš ustoupiti, neboť nyní jen rázní mužové dovedou prováděti plán, jejž jsem s králem na pokoření této hrdé šlechty a těchto kacířů českých byl zosnoval.“

Při těch slovech se rozhlédl očima, v nichž ďábelský oheň náboženského a politického fanatika zaplál, po svém okolí, v němž málokdo tušil, jaké divoké myšlenky a plány při tomto velebném a dojímavém výkonu pohřebním v hlavě cizáckého diplomata a státníka kolují.

Pan Griesbeck chladně přihlížel k obřadům, při nichž ani jediné oko nezůstalo nezaroseno a všude pláč a nářek lidu se rozléhal, a když první pokropení mrtvoly přede dveřmi chrámovými vykonáno bylo a průvod nyní do svatyně samé vcházeti počal, bral se i on kupředu, úmyslně však se držel té strany, kde celé skupení panstva a jiných mužů vesměs v bílém rouchu stálo.

Byli to členové od pana Griesbecka tak velice nenáviděné Jednoty Bratří českých, k níž už tehdy mnoho pánů a rytířů náleželo a která vždy co nejurputněji proti absolutistické politice Ferdinanda I. a rádců jeho působila, a proto u dvora královského takřka samé nepřátele čítala.

V čele mužů těchto, kteří dnešního dne před očima samého krále zevnějškem svým najevo dávali, že i do nejmenších podrobností hodlají vytrvati při starobylých zvycích a obyčejích národních, jako právě bylo užívání bílé barvy při rouchu smutečním na místě nošení smutku černého dle způsobu německého, stál pak muž vysokého, štíhlého vzrůstu, výrazné tváře a jiskrných očí, v nichž oheň náboženského horlivce zřejmě hrál. Mohl býti něco přes padesát let stár a dlouhé, prošedivělé již vlasy a hluboko na prsa splývající vous dodávaly mu velmi vážného vzezření, tak že každý hned při prvním pohledu naň neobyčejného muže a nevšední povahu poznávati musel.

Byl to Jan Augusta, proslulý již toho času starší neb biskup Jednoty Bratří českých, jenž ač byl synem prostého kloboučníka pražského a na vysokých školách neštudoval, přece se rázností a neoblomností charakteru svého vyšinul na první místo mezi spoluvěrci svými, tak že se pro velkou výmluvnost svou a přidržování se starých řádů vlasteneckých i pro vytrvalý svůj odpor proti všeliké cizotě stal takřka vůdcem četného onoho panstva a rytířstva, které se k vyznání Bratří hlásilo. Po čas oněch patnácti let, co byl po smrti Bratra Roha hlavou Jednoty, dovedl mezi Bratry tak tuhý řád a přísnou kázeň uvésti, že Jednota ani před ním ani po něm nikdy více tolik síly a váhy neměla a za nejlépe zřízenou obec náboženskou platila. A poněvadž Augusta počal silnou touto organizací i na veřejný život ve své vlasti působiti a z náboženské strany se také již strana politická vyvíjeti počala, tu snadno se stalo, že se muž tak pevný a odhodlaný zcela přirozeně stal vůdcem oné opozice, která se po čas dvacetiletého panování Ferdinanda I. v Čechách utvořila a stranou demokratickou, husitskou nazývána býti mohla, ač též valná část šlechty k ní náležela. Od loňského roku, kdy páni a rytíři z Jednoty králi Ferdinandovi veškeru brannou pomoc proti kurfiřtovi saskému odepřeli, přešla tato opozice i na pole praktické a biskup Augusta se tu osvědčoval právě v téže míře horlivým agitátorem politickým, jako byl dosud fanatikem náboženským. Nejnovějším projevem působení jeho byla demonstrace při pohřbu královny Anny, kde se k povolení jeho veškeří členové Jednoty po starodávném způsobu českém v bílém smutku na Hradčany dostavili, jelikož ve známost vešlo, že král Ferdinand jen k radě pana Griesbecka z Griesbachu nařídil, aby se do budoucna v Čechách dle obyčeje německého černý smutek při pohřbech nosil. Dvořanstvo a velká část šlechty uposlechly králova rozkazu a zanechaly dosavadního národního obyčeje, leč z Bratří se nebyl ani jediný v černé roucho oděl a biskup Augusta mohl se poznovu o pevné organizaci své náboženské a politické strany přesvědčiti.

Totéž přesvědčení však vzniklo i v nejrozhodnějším odpůrci jeho, v panu Griesbeckovi z Griesbachu, a již jsme seznali z rozmluvy téhož s purkrabím Krajířem z Krajku, kterak právem pouze biskupa Augustu za původce tohoto nového osvědčení protikrálovského považuje. Divokou nenávistí zahořelo tedy oko diplomatovo při spatření biskupa Jednoty, jenž se nedaleko dveří chrámových dosti nápadně se stoupenci svými postavil, aby zesnulé královně poslední poctu prokázal.

K tomuto muži tedy zaměřil jako bezúmyslně pan Griesbeck z Griesbachu kroky svoje a vzal mezitím tak sladkou tvářnost na se, jako by se k nejdůvěrnějšímu příteli svému blížil.

S chladným a nevšímavým výrazem v lících jej Augusta očekával.

Konečně se Griesbeck až k němu samému postupujícím davem prodral.

„Vy nepokročíte dále, biskupe,“ započal nejvlídnějším hlasem svým k biskupovi, „abyste byl s ostatními hodnosty církevními přítomen spouštění rakve do hrobky královské?“

Augusta úsečně odvětil: „Ještě nikdy nepřekročila noha moje práh božiště papeženců, neučiní tak ani tohoto dne.“

Griesbeck se nedal odstrašiti chladností Augustovou. „A vaše oddanost a láska k zesnulé královně, kterou jste druhdy tak velice na odiv stavěl, jak se to s tou srovnává?“ mluvil dále jakoby s jemnou výčitkou.

„Oko mé zvěčnělou máti vlasti již oplakalo a srdce naše budou nad ztrátou její povždy truchliti. Sám král a choť její nemůže tak hlubokou bolest její cítit, jaká se v tomto okamžiku srdce národa mého dotýká.“

„Proto také asi jste se souvěrci svými nešetřil nařízení králova k tomuto pohřbu, když mu tak skrovnou míru bolesti připisujete,“ podotkl ironicky diplomat a pohlédl s uštěpačným výrazem na bílé roucho biskupovo.

„O jakém to rozkaze mluvíte, pane Griesbecku?“ tázal se tento.

„Stran černého smutku, jejž tuto kolem sebe všude zříte.“ Augusta stáhl opovržlivě své rty a odpověděl: „Neobešel jsem žádného rozkazu králova, pane Griesbecku, neboť zachovávám jen obyčej po slavných předcích zděděný, jenž povždy bude ctěn u Čechů, jímž vědomí národní vlivem cizáckým dosud nebylo odcizeno. Ostatně nechci klásti pouze na účet králův, co zajisté jen od některého nepříznivce národa našeho vyšlo. A pakliže vy jste původcem tohoto nařízení, pane Griesbecku, pak vězte, že jste věci králově špatně posloužil, nebo valná část lidu buď zřejmě mu nevyhověla, buď nelibě se nad zaváděním cizáckých obyčejů pronáší.“

Griesbeck se kousl ve rty nad tímto obratem, jenž se důtce jako vejce vejci podobal.

„Jste dnes ve špatném rozmaru, biskupe,“ pravil lehce, aby se dalšímu sledování obratu tohoto vyhnul, „nechci proto slova vaše na přísnou váhu bráti. Však sdělte mi přece, proč se oddanost vaše ke královně tolik nepřemohla, abyste se v nemoci královnině na hrad dostavil jako všecky jiné vynikající osobnosti v Praze!“

Při slovech těchto chytrý diplomat každý tah v obličeji biskupově bedlivě sledoval.

Však i Augusta byl opatrný a od prvního počátku tušil, že Griesbeck nadarmo s ním rozmluvu tuto nerozpřádá.

Otázka jeho mu vše vysvětlila.

Griesbeck pátral po příčině nepřítomnosti jeho v Praze. „Nebyl jsem právě v Praze přítomen,“ odpovídal zcela lhostejně a aniž by byl jediným hnutím v lících najevo dal, že pravému významu otázky Griesbeckovy rozumí, „nemoc nebohé paní pak vzala tak rychlý a neočekávaný průběh, že jsem již jen účastí na pohřbu mohl svou lásku a vážnost k zesnulé královně projeviti.“

Griesbeck poznával vždy více, že se přímé odpovědi nedodělá.

„Meškal jste tedy daleko od Prahy?“ tázal se úlisně dále.

„Církev moje jest, jak víte, valně rozlehlá a cestování v počasí tomto obtížné.“

„Přes hranice ale tuším přece nesáhá,“ prohodil Griesbeck a zdvojnásobil pozornost svou.

„Také za hranicemi čítá bohudík dosti přátel, byť i ne členů, na něž by se pravomocnost moje vztahovala.“

„Vím to, vím; zejména v Drážďanech se může Jednota na spojence spoléhati.“

Rána tato byla již přímo mířena, leč minula se opět s očekávaným účinkem, neboť Augusta byl na ni připraven.

S ledovou chladností pravil tedy: „Ne více než v Praze, pane Griesbecku, kde počet nepřátel příznivce převažuje. Nejmocnějšího zastance našeho pak bohužel právě tamto kladou v hrob. – To uvádí mi na mysl, pane rado královský, že jsem vás již příliš dlouho zdržel od vaší povinnosti, neboť místo vaše je ve chrámě mezi dvořanstvem ostatním.“

„A vy?“

„Já vytrvám se stádem svým na tomto místě, dokud chladná země mrtvolu pravé máti naší v lůno své nepojme. My jen pod širým nebem Pána nebes o milosrdenství prosíme.“

Lehce pokynuv hlavou odvrátil se od dvořana k souvěrcům svým, kteří s napnutostí rozmluvu obou sledovali.

Pan Griesbeck zaťal rty nad touto odbytnou a mlčky odcházel k chrámu, odkud již žalozpěvy duchovenstva nad rakví zaznívaly.

„Již jest jisto,“ pravil sám k sobě, „že skutečně byl v Drážďanech a že zprávy mého vyzvědače ve sboru byly podstatné. Král může již bezpečně očekávati, že se kacířské toto panstvo poznovu jeho vyzvání opře, a pak se konečně k ráznému vystoupení proti zbojníkům Augustovým odhodlá. Již za několik okamžení se přesvědčíte, bídníci, že důstojnost královská nedá sebou více zahrávati, jako tomu za živobytí slabé královny bývalo; mandát královský, jenž se zakrátko bude na dveřích těchto hrozivě na vás dívati, přesvědčí vás, že skončila navždy doba slabosti a nerozhodnosti! Nová doba počíná pro Ferdinanda a svatou víru naši – protivníci obou musí navždy býti zničeni, první pak onen farizejský pokrytec Augusta, jenž naposledy mne dnes beztrestně urážel! Bílá věž mu zakrátko bude hrobem věčným!“

Se spasitelnými těmito myšlenkami vešel přes práh do chrámu svatovítského, jehož jednoduchý vnitřek ještě svědčil o následcích zhoubného požáru r. 1541, kdy bohaté vnitřní ozdoby a umělecké výtvory z doby Karolinské ponejvíce za své vzaly a novými ještě zcela nahrazeny nebyly.

Zato však byly všecky prostory chrámové přeplněny a smuteční zpěvy kněží naplňovaly velebnou klenbu tak jímavě, že mysl přítomných ráda na chudý vnitřek bohaté jindy svatyně zapomínala.

Hlavní loď byla smutečnými rouchy a odznaky ověšena, rozumí se, že vše bylo taktéž barvy černé, jak nařízení královo znělo. Královské mausoleum pak, před nímž rakev s mrtvolou na bohatě ozdobeném katafalku uprostřed přečetných svící stála, bylo otevřeno, aby vedle slavných králů Karla IV. a Jiřího Poděbradského i jejich manželek pojalo v nového člena královské rodiny české.

Generální administrátor pražského arcibiskupství, které ještě bez nejvyššího hodnosty bylo, započal pohřební obřady církevní a opět zarosily se zraky veškerého množství, když poslední okamžiky loučení se s drahou mrtvolou nastaly.

II

„Odbyl jste Griesbecka, tuším, přece příliš ostře, bratře Jene Augusto,“ pravil k biskupovi jeden z okolo stojících pánů, jenž byl svědkem výstupu mezi oběma muži.

Oko Augustovo, až dosud bez ohně, se náhle zajiskřilo a výraz obličeje jeho se stal až úporně divokým.

„Syn ten Belialův,“ vyrazil ze sebe přidušeným hlasem, „zasluhuje, aby blesk nebes jej zachvátil, a přál bych si, aby slovo mé mělo moc podobnou! Proč se, bratře Bohuši, chcete nepřítele našeho ujímati?“

Bratr Bohuš, jenž byl pan Bohuš Kostka z Postupic, jeden z předních členů Jednoty, k jejíž mírnější straně náležel, namítal:

„Znáte jeho postavení u krále, bratře Jene, a proto myslím…“

„Nikdy s ním nechci smíření!“ přerušil mu řeč fanatický biskup.

„Jako on je nepřítelem Jednotě, i já jsem se proti němu zapřísáhl a neustanu, dokud cizák ten zničen nebude!“

Všichni ostatní Bratří, kteří stejnou nenávistí proti rádci Ferdinanda I. naplněni byli, přisvědčovali biskupovi a pan Kostka musel umlknouti.

„Boj, boj na život a na smrt nastane nyní mezi námi!“ pokračoval Augusta v hněvivém zanícení svém dále, vida, že se před chrámem již jenom Bratří nalézají, k nimž beze strachu mohl mluviti, kdežto ostatní lid buď do chrámu se vedral, nebo se opět rozcházeti počal. „Tam pochovávají jedinou přímluvkyni naši, která královského manžela svého až dosud od násilných kroků proti národu našemu odvracela, nyní budeme všanc vydáni libovůli králově a cizáckých jeho rádců, a proto musíme obrniti prsa svá a otužiti rámě pro boj, jenž každým okamžikem na nás může přikvačiti!“

Pan Kostka z Postupic nemohl opět smýšlení své utlumiti.

„Bratře Jene,“ pravil, „vy příliš černě líčíte krále, jenž vzdor všemu přece národ náš miluje. Až dosud mu nelze ničeho proti národu českému vyčítati.“

Augusta se divoce zachechtal, jako by byl na biskupskou důstojnost svou zapomněl.

„Žádné viny tedy při něm neshledáváte, bratře Bohuši?“ zvolal přerývaným hlasem. „Nuže, ohlédněte se kolem sebe a vizte, co vám tyto zříceniny vypravují!“

Ukázal na zadní část hradu, která od požáru roku 1541 ještě v sutinách ležela, pak na věž chrámovou, která taktéž byla napůl zřícena, jakož vůbec ještě největší část hradu kruté stopy po onom ohni jevila, jenž takřka celou Malou Stranu a Hradčany s nesčíslnými jejich poklady a památnostmi zničil.

„Ano,“ přisvědčoval pohnutým hlasem pan Kostka, „s bolestí pozírám na svědky oné pohromy, kterou pro ztrátu neocenitelných našich desek zemských musím považovati za pravé národní neštěstí – však v jakém spojení to se slovy vašimi proti králi?“ Augustovi vyšlehl opět blesk z oka.

„Právě aby zničeny byly desky zemské se všemi právy stavů a měst,“ odpovídal přidušeným hlasem, „právě proto vznikl onen požár, jejž zlolající ruka na škodu celého národa vznítila!“

Pan Kostka potřásl šedou hlavou svou.

„I vy, bratře Jene, věříte nesmyslné a utrhačné pověsti, že by požár onen byl zúmyslně založen?“ tázal se Augusty.

„Ano, aby desky zemské byly jím zničeny a tím práva země a stavů poškozena!“ odpovídal tento posupně.

„A že by král sám na tom vinu měl?“

„Tak mu radili hanební oni rádcové,“ volal ve fanatismu svém nezkrocený Augusta, „z nichž jeden před chvílí jedovatými řečmi svými vzduch kolem nás otravoval. A že vinu tuto hroznou známe, odtud to nepřátelství k nám, odtud i všecko budoucí pronásledování naše!“

„Nikdy, nikdy v to neuvěřím!“ zvolal Kostka. „Ničemný to výmysl, jemuž všecky okolnosti tehdejší i zdravý smysl lidský odporují. Či nebyl by, kdyby se právě o zničení desek zemských jednalo, oheň přímo na hradě vypukl a ne v odlehlé části Malé Strany?“

„Mělo tím jen podezření v jiné strany odvráceno býti,“ vskočil do řeči pan Václav z Jelení, jenž k nejrozhodnějším přívržencům biskupa Augusty náležel a stejnou vášnivost povahy s ním sdílel, „papeženců zloba vyhledává si nejtajnějších stezek, však pomsta Páně je všecky zachvátí!“

Také někteří z ostatních Bratří přisvědčovali, že jsou o příčinách požáru hradčanského stejného smýšlení a pan Bohuš Kostka z Postupic marně se snažil vyvrátiti bludný tento náhled, který tehdy dle tvrzení současných kronikářů skutečně byl mezi výstředníky nekatolických stran rozšířen, ačkoli se praničím nedal ani opodstatniti, ani vysvětliti.

Z proudu tohoto čilého rozmlouvání byli Bratří však vyrušeni zjevem, jenž na tomto místě a při této příležitosti měl v sobě ovšem něco neobyčejného.

Z prvního nádvoří hradního přicházela totiž četa královských žoldnéřů, v jejichž středu se černě oděný úředník nalézal, jenž několik pergamenových svitků v ruce nesl.

Průvod tento směřoval přímo k hlavnímu vchodu do chrámu, což arciť zvědavost všech přítomných vzbudilo.

„Aj, což papeženci k modloslužbě své i ozbrojených žoldnéřů potřebují?“ smál se drze pan Václav z Jelení. „Kejklířství jejich tím nenabude větší vážnosti.“

„Tuším, že za tím tentokrát něco vážnějšího vězí,“ pravil Augusta a sledoval zrakem od žoldnéřů obklopeného úředníka královského, „nemýlí-li mne zrak můj, poznávám v muži onom sekretáře rady Griesbecka a to věru nic dobrého neznamená.“

Vtom se žoldnéři před samými dveřmi chrámovými zastavili a pod ochranou jejich počal úředník jeden z pergamenových svitků na dveře přibíjeti.

Vše se zvědavě po významu tohoto neočekávaného divadla poptávalo.

„Bratře Václave,“ obrátil se biskup Augusta k pánovi z Jelení, „přesvědčte se, co nadobyčejně důležitého ten pergamen obsahuje, že právě v tomto okamžení má v známost lidu vejíti. Zdá se mi, že za tím vězí opět nějaký nový úklad Griesbeckův, neboť jsem přesvědčen, že teprve nyní řádění jeho proti národu našemu v pravé míře započne.“

„Však i my jsme k boji připraveni!“ doložil temně Václav z Jelení a ruka jeho se mimovolně meče po boku dotkla.

Pak se obrátil ke dveřím chrámovým, kde se mezitím valná část zvědavého lidu kol vyvěšeného oznámení nakupila a hlučný hovor mezi sebou vedla.

Královský úředník se s žoldnéřským průvodem svým právě ubíral kolem věže, nepochybně aby také na druhých dveřích kostela pergamenové listiny své přibíjel.

Zanedlouho pak se pán z Jelení zase k biskupovi a ostatním šlechticům vracel.

Již z povzdálí bylo slyšeti zuřivý smích jeho, jenž se ovšem nejméně k dnešní slavné příležitosti hodil, zato ale jakousi neobyčejnou příčinou vyvolán býti musel.

„Co jest, bratře Václave?“ volal mu Augusta vstříc. „Byly snad opodstatněné obavy mé?“

„Až přespříliš, ctihodný otče!“ odpovídal zuby zatínaje pán z Jelení. „Jen že se nyní pan Griesbeck za krále samého strčil!“

„Mluvte již tedy,“ napomínal jej biskup, „co znamená onen list?“

„Je to mandát královský!“

„Mandát královský?“ divili se všichni a s jakýmsi ustrnutím do dálky na osudný papír pohlíželi.

„Ano, mandát podepsaný od krále,“ mluvil s posupným smíchem pán z Jelení dále, „ze zemských úředníků však nezdá se o něm nikdo věděti, neboť jejich podpisů na něm není.“

„Pak nemá mandát takový pro nás žádné platnosti!“ zvolal staroměstský konšel a královský sudí Jakub Fikar z Vratu, muž to v právech zemských před jinými zběhlý. „Kde není podpisů nejvyšších úředníků zemských, tam nemá mandát královský žádné moci pro stavy!“

„Tak jest! Svatá to pravda!“ přisvědčovali někteří z pánů a rytířů. „Nové to porušování práv zemských!“

„Nebudeme toho trpěti!“ vzkřikl pán z Jelení. „Přisámbůh, že já sám první…“

Tu však biskup Augusta pokynem ruky kázal mu mlčeti a pravil: „Posud ale nevíme, co mandát onen obsahuje; sdělte nám ustanovení jeho, které tak podivným způsobem na svět přichází.“

„Král v něm vypisuje zemskou hotovost,“ odpovídal tázaný, „kdo z pánů a rytířů se zbrojenci svými se do osmi dnů do králova tábora u Litoměřic nedostaví, propadne hrdlem i statkem.“

Zpráva tato vyvolala všeobecné rozhořčení v posluchačstvu. Jen biskup Augusta setrval chladným, ba naopak zvláštní jakýsi úsměv mu kolem rtů pohrával.

„Zemská hotovost bez svolení sněmu!“ divil se opět Fikar z Vratu. „Toť ale zřejmé porušení práv stavovských! Kdo se odvážil k takovémuto násilnému skutku králi raditi!“

„Na to si snadno sám odpovíte, pane Fikare,“ odtušil Václav z Jelení, „však známo vám, kdo jediný u dvora takovéto vlastizrady schopen jest. Před čtvrt hodinou jste jej tuto zřel.“

„Tedy opět pan Griesbeck!“ zvolal královský sudí rozhořčeně.

„Stavové nesmí déle takovéto porušování práv svých a zřízení zemského trpěti! Na nejbližším sněmu musí piklům cizáka tohoto konec učiněn býti!“

„Hle, kterak nyní vychází to símě,“ počal Augusta vážným tónem mluviti, „jež před dvaceti roky bylo zaseto. Volbou Ferdinanda Rakouského za krále jsme položili základ k těmto věcem, jež se na nás chystají, a sotva že věrná přítelkyně národa českého očí svých uzavřela, již se tu nad námi slétají supové, jako by národ náš byl již mrtvolou, vhodnou jim na pospas. Nyní bohdá uvěříte slovům mým, že dnové zlí nám nastávají, a zajisté i vy, bratře Bohuši, již poznáváte, zda král a rádcové jeho to s námi dobře zamýšlejí.“

Starý pan Kostka z Postupic si zhluboka povzdechl. „Nemohu v to ještě uvěřit,“ pravil zkormouceným hlasem, „a proto nejdříve sám se přesvědčím, zda by mohl král zapomenouti na práva a svobody naše, jejichž zachovávání nám slavnou přísahou stvrdil.“

A odcházel pak taktéž ke dveřím chrámovým, kde již nikdo více na vážnost přítomného okamžiku nedbal a rokování mezi lidem a šlechtou vždy bouřlivějším se stávalo.

„Nuž jdi, starý bloude,“ mumlal pán z Jelení za Postupickým, „jako Tomáši jest ti třeba vložiti ruku do ran našim právům zasazených. Však brzo ti přejde zrak nad zrádnými pikly, jakými nás cizáci dvorští chtějí o poslední zbytek samostatnosti připraviti!“ Pak se obrátil k biskupovi, jenž byl v tiché rozmluvě s Fikarem z Vratu pohroužen, a zvolal: „Cokoli ustanovíš proti zradě této, ctihodný otče náš, zde rámě mé k vykonání toho až do těch hrdel!“ Povznesl mužnou pravici svou do výše a mocně jí proti mandátu královu pohrozil.

„I my chceme bojovat za práva svá až do těch hrdel!“ volali všichni ostatní.

„Ani jediného muže v hotovost nepostavíme!“ přisvědčovali páni a rytíři, jichž se vyzvání královo především týkalo.

„Podobně i Praha učiní a za jejím příkladem všecka města královská!“ ubezpečoval horlivě Jakub Fikar. „Bez meškání to králi přednesme, že mandátu takovému stavové nikdy nevyhoví!“

„Ano, ano! Ať král to ještě nyní z úst našich zví, že nedáme na svá práva sáhnouti!“ volal Václav z Jelení.

Tu však opět biskup Augusta všem mlčeti pokynul a pravil: „Nikoli, bratří! Důležitá věc tato vyžaduje rozvahy, neboť jen nepřátelé naši by z překvapenosti naší těžili. Nejen Bratři, leč i veškerá šlechta podobojí musí se společně věrolomnosti takové vstříc postaviti a jen tehdy zvítězíme, když sjednoceni útok tento na práva a svobody naše odrazíme. Každé rozštěpení nám záhubu přinese.“

„Moudrá to slova!“ zvolal Fikar z Vratu. „Veškeří stavové se musí společnou rukou rušení práv svých opříti!“

Také ostatní nyní z největší části souhlas svůj s biskupem projevovali.

„Kterak toho ale docíliti!“ tázal se zamračeně pan Václav z Jelení. „Však víte, že i kališníci jsou jako katolíci stejní nepřátelé naši.“

„Společné nebezpečí,“ ujal se slova opět Augusta, „jaké i jim od papeženců hrozí, přinutí je též společně s námi jednati. Již zítra sejděme se na shromáždění v radnici staroměstské, kam tuto bratr náš Fikar z Vratu též zástupce měst pražských vyzve, aby se s pány a rytíři usnesli na tom, čeho proti tomuto násilnictví královu činiti třeba.“

„Nejen Pražané,“ přisvědčoval oslovený konšel staroměstský, „leč i veškerá ostatní města královská budou v poradě této zastoupena a přisámbůh, že nezůstanou pozadu za ostatními obhájci práv a svobod našich. Jsou tu za příčinou pohřbu královnina shromážděni zástupci všech měst českých a postarám se již o to, aby ještě dnešního večera byli o úmyslu našem uvědomeni a pro účastenství v provádění jeho získáni.“

„Výborně, bratře Jakube!“ zvolal Augusta a tiskl pravici jeho.

„Podobně i vy, pánové a rytíři, učiňte v kruhu svém a zajisté bude zítřejší shromáždění naše tak úplné, že se před ním i sám král s celým dvorem svým třásti bude!“

„Ano, třásti se musí všichni ti cizinci, kteří by nyní námi orati chtěli, když jsme jim v bohaté zemi své útulku poskytli!“ mručel si do vousů pan Václav z Jelení. „Já sám potáhnu veškeré rytířstvo z východních Čech, které se sem taktéž v hojném počtu dostavilo, do zítřejšího shromáždění, i kdybych každého zvlášť měl vyhledávati. Však nebude asi dlouhého nucení třeba, neboť tamto onen mandát i posledního beránka z nich dovede ve vlka proměnit!“

Podobným způsobem bylo již v celém davu před chrámem rokováno, a poněvadž se zpráva o neobyčejném mandátu královském rychlostí blesku po celém okolí roznesla, vracel se namnoze lid z hradu již odcházející zase před chrám nazpět, aby se o pravdivosti neuvěřitelné této zvěsti přesvědčil.

Pergamen na veškerých dveřích chrámových přibitý však byl dostatečným svědectvím násilného vystupování králova, a tak po celém nádvoří hradním tvořily se skupiny, v nichž se nevelmi lichotivě o králi a jeho rádcích hovořilo.

Jakoby rázem zmizelo ono naladění myslí, jaké ve veškerém lidu při pohřbu bylo pozorováno, soustrast s králem ovdovělým změnila se náhle v odpor a nejvýstřednější hlavy, k nimž ovšem především Bratři náleželi, tento obrat ve smýšlení také co nejhorlivěji podporovaly.

Augusta pozoroval s tajnou radostí tyto úspěchy agitátorů svých, a když pan Griesbeck z Griesbachu po skončených obřadech pohřebních z chrámu vystupoval, mohl se jediným pohledem na rozčilené množství, které královské mandáty obklopovalo, přesvědčiti, že tento jeho krok byl skutečně jiskrou v náplň prachu hozenou, čímž všeobecný žár měl býti přivoděn.

S vnitřní zálibou však zíral na tyto válečně se lesknoucí zraky a zatínající se pěsti Bratří a podobojích, neboť bylo by se to velmi dobře k výbojným jeho plánům hodilo, kdyby rozčilený lid nekatolický se dal k nějakému neopatrnému vystoupení proti osobě králově svésti, a tím Ferdinand I. se přesvědčil, že skutečně lid proti němu nepřátelsky smýšlí, ba snad i o jeho život usiluje.

Avšak tato hra se neměla úskočnému diplomatovi německému podařiti.

Biskup Augusta mezitím dal všem svým podřízencům rozkaz, aby lid od všelikých výstupků zrazovali, což také ihned na všech stranách bylo vykonáno a rozkazu tomuto vyhověno.

Když pak se král s dvorem svým ze svatyně opět do hradu navracel, vítalo jej všude jen chladné mlčení a nikde se ani nejmenšího reptání proti nejnovějšímu královu kroku neozývalo. Ferdinand se hned při vystoupení svém z chrámu jediným vrhnutím oka přesvědčil, že mandát jeho byl od Griesbecka navrženým způsobem uveřejněn a že týž mlčky přijat býti se zdál. Významný pohled jeho na Griesbecka byl tomuto svědectvím, že král je s jednáním jeho spokojen a že se může i další povolnosti jeho při plánech svých nadíti.

S vítěznou tváří přikročil tedy k panu Krajířovi z Krajku a pravil: „Nuže, vizte, kterak klidně byl přijat mandát královský, jehož účinku i vy sám jste se obával.“

„Přiznávám se,“ odpovídal purkrabí, „že jsem byl na nemilé výstupy nějaké připraven, jelikož jsem již v chrámu zaslechl o rozčilenosti, která prý mezi lidem mandát čtoucím před kostelem panuje.“

„A hle, i tamto Bratři úplně mlčí!“ triumfoval Griesbeck.

„Dej Bůh, aby to nebylo ticho před bouří,“ vzdychl si český velmož, „ostatně není ještě vyhráno, pane Griesbecku, neboť na sněmu můžete za to tím krutější bouři očekávati.“

Po těch slovech bral se opět dále za královským průvodem, kdežto pan Griesbeck ještě na nádvoří setrval, aby se nepozorovaně mezi lid vmísil a tak úsudky jeho v této věci dále seznal.

„Na sněmu, pravíš!“ mluvil sám k sobě, za purkrabím uštěpačně pohlížeje. „Bloude, jenž se domníváš, že král víckrát kdy svolá odbojný tento sněm stavovský, když se mu podaří brannou moc do ruky své dostati! Nikdy více nespatří Hradčany sněmu podobného, jaký stále jen na omezování moci panovníkovy pomýšlí, a Florian Griesbeck z Griesbachu se již o to postará, aby budoucí zastupitelstvo této země nebylo jiným než pokorným sluhou krále Ferdinanda!“

Příšerný oheň objevil se mu ve zraku a jako nějaký démon ztratil se v davu, který netušil, jakou záhubu mu tento muž strojiti se odvažuje.

Jen přívrženci Augustovi připravovali se k tuhému boji, k jakému je týž vyzval a který nyní po vyhlášení protiústavního mandátu královského v zjevný plamen mezi oběma stranami vyšlehnouti musel.

Ještě než se panstvo a rytířstvo z Hradčan zase rozjížděti počalo, Bratři mezi ním již ve svém smyslu působili a zakrátko dostával biskup se všech stran zprávy, kterak největší část šlechty slíbila, že se k zítřejšímu shromáždění na staroměstské radnici dostaví, aby rozkazu královu stran svolání zemské hotovosti odporovala. Poněvadž pak se i Fikar z Vratu za měšťanstvo zaručoval, mohl se Augusta už právem nadíti, že plán jeho proti Ferdinandovi I. a jeho rádcům přijat bude.

Stejně jako pan Griesbeck z Griesbachu před chvílí učinil, obrátil se i biskup Augusta nyní s vítězným pohledem po svých přívržencích, kteří stále ještě před chrámem a v nádvoří o absolutistickém vystupování králově hlučně rokovali, a vztáhnuv pravici svou proti chrámu, v němž již opět všecka světla zhasnula, pravil temným hlasem k přístojícím: „Tamto leží nyní pochována pravá máti národa našeho, s ní uhasla poslední naděje na smír s těmi, kteří nám porobu a záhubu přísahali. Oplakáváme ztrátu tohoto strážného anděla, avšak duch vznešené paní nám odpustí, setřeme-li předčasně slzu z oka nám kanoucí, abychom se opět stali muži, kteří za víru svou a práva svá hotovi jsou statky i hrdla dáti. Nad hrobem tvým, máti národa, přísaháme, že se staneme hodnými syny tvými a nedopustíme toho, aby národu tvému smělo od cizáků býti křivděno!“

Pozdvihl při těchto slovech pravici svou do výše a fanatický oheň zášti a nesmířlivosti zářil z očí jeho.

Podobal se v tomto okamžiku v bílém rouchu svém věštci z dávných jakýchsi dob, kteří v hájích posvátných u paty model svých podobné přísahy na zmar nepřátel svých skládali, a stejného účinku u posluchačů svých se domáhali.

I tuto dosáhl biskup Bratří svého, neboť za příkladem jeho veškeří Bratři a ostatní shromážděný lid pozdvihli rukou svých do výše a vše nadšeně volalo: „Přísaháme!“

„Rozejděte se v pokoji a očekávejte okamžik, kdy pažích vašich bude třeba a kdy přátelé vaši do boje zavolají!“ pravil Augusta a ihned se davy počaly rozcházeti, aby po cestě do města a v hospodách dále ve svém čilém rozhovoru o nenadálém obratu událostí pokračovaly.

„Však dříve nechť král zví, kterak si vážíme mandátu jeho!“ zvolal vášnivě pan Václav z Jelení a dvěma skoky byl u hlavních dveří chrámových, na nichž známý nám již pergamen zavěšen byl.

Vytasil meč svůj a jedním rázem byl královský mandát stržen a válel se na zemi, kdež jej výstřední pán český ještě nohou do sněhu přišlápl.

Hlučný souhlas stejně smýšlejících byl mu za to odměnou.

„Tak zdrtíme všecky protivníky své!“ zvolal ještě pán z Jelení a máchl mečem nad hlavou v povětří proti průčelí hradu královského.

Pak i on se bral s ostatními za biskupem a v několika okamžicích bylo předdvoří chrámové opět prázdné, ticho panovalo vůkol, neboť i hlas zvonů již umlkl, pohřeb královny Anny náležel již minulosti a památka její měla od tohoto okamžiku již jen v srdcích národa českého žíti.

Tu vystoupila z temného zákoutí prvního pilíře chrámového jakási postava, která se zvolna brala k místu, kde naposled pan Václav z Jelení stál.

Byl to pan Griesbeck z Griesbachu, na jehož lících jakýsi ďábelský úsměšek hrál.

Byl úmyslným svědkem z úkrytu svého výjevu, jenž se před chvílí zde udál a v přísahu Bratří vrcholil. Viděl též nevážný skutek vášnivého pana Jelenského a divokou radostí zaplálo oko jeho, když seznal, kterak nečestně s mandátem královským bylo naloženo.

Přiblížil se po odchodu všech na místo skutku a počal ve sněhu po zdupaném pergamenu hledati.

Brzo nalezl roztrženou a pošlapanou osudnou listinu, na niž s pravou jizlivou rozkoší pohlížel.

„Aj, buď mi vítána, listino zhaněná!“ pravil sám k sobě, drže pergamen do výše. „Staneš se mi novým hřebem do rakve protivníků králových, a co kacířská ona sběř na místě tomto přísahala, to Ferdinand konečně již o záměrech Augustových a sektářů jeho přesvědčí!“

Uschoval pečlivě pergamen pod pláštěm a zaměřil do hradu přímo ke komnatám královským, do nichž se byl Ferdinand I. s dítkami svými uzavřel, dav rozkaz, aby mimo pana Griesbecka po celý večer nikdo nebyl více k němu připouštěn.

Chtěl se tu oddati smutku svému nad ztrátou choti milované, aneb hodlal o samotě osnovati další plány politické a válečné, jež ani nenadálá smrt choti jeho nedovedla přerušiti?

Z té okolnosti, že král hned po příchodu rady svého Griesbecka propustil prince i princezny, aby se s důvěrníkem svým v kabinetu svém uzavřel, kdež pak po více hodin s ním vytrval, dá se skoro s jistotou na druhý případ souditi.

O půlnoci opouštěl královský cestovní povoz Hradčany a neobyčejně silný průvod vojenský byl svědkem, že se vznešená osobnost v něm z Prahy odebírá. Pan Griesbeck pak nato též s velmi spokojenou tváří hrad opouštěl, aby se do svého paláce na hradčanském náměstí, tu kde nyní palác arcibiskupský stojí, navrátil.

III

Druhého dne po pohřbu královny Anny panovalo ve všech městech pražských velké rozčilení.

Známý mandát krále Ferdinanda byl totiž na všech veřejných místech vyvěšen a obyvatelstvo se kupilo na náměstích a v ulicích, aby pokračovalo v projevech svého rozhorlení, které už za včerejšího večera od Bratří ve všech třídách bylo živeno a rozněcováno.

Jako vždy vedlo se nejhlučněji na náměstí Staroměstském. Zde bylo ono pražské fórum, na němž se všecky důležitější veřejné záležitosti přetřásaly a odkud také pravidelně každé hnutí obyvatelstva pražského vycházelo.

Jako v Paříži tak byla i v Praze radnice Starého Města již od mnoha věků střediskem a východištěm všech převratů politických a v mnohém ohledu si památná tato budova pověst svou až do nejnovějších dob zachovala. Jako hned od počátku svého v první polovici čtrnáctého století byla radnice staroměstská i v pozdějších věcech pravou tepnou pro celou Prahu, na náměstí před ní se v pohnutých dobách soustřeďoval veškerý život a odtud také hesla k dalším činům vycházela.

Jak znělo heslo v onen den po pohřbu královnině, snadno lze sobě při agitaci náhončích biskupa Augusty a spojenců jeho pomysliti.

„Nepostavíme žádné hotovosti válečné!“

„Vojsko české nesmí proti souvěrcům našim, Sasům!“

„Sláva unii protestantské!“

„Pryč se žoldnéři papeženskými!“

„Hajme práva a svobody své až do těch hrdel!“

Tak se ozývalo ve všech skupeních na náměstí staroměstském, kde každým okamžením davy rozčileného lidu stále rostly.

Bylo již ve všech třech městech pražských známo, že se o deváté hodině dopolední bude odbývati shromáždění nekatolického panstva, rytířstva a měst na radnici, a také se již od časného jitra jednotliví velmožové a vyslanci městští dostavovati počínali.

Podle neočekávaného účastenství tohoto bylo lze očekávati, že shromáždění bude četné, a podle panujícího smýšlení bylo rovněž zřejmé, že výsledek jeho nebude politice krále Ferdinanda a nejpřednějšího jeho rádce pana Griesbecka z Griesbachu příliš příznivý.

V ustanovenou hodinu nebyla zasedací síň v radnici více s to, aby hlučné shromáždění toto úplně ve zdi své pojala, a tak velká část přítomných v předsíni dlíti musela a později došlí, vyjímaje ovšem nejpřednější hodnosty a vynikající členy panstva, museli se s posledními místy spokojiti.

Uctivě však se rozstupoval dav, když se na schodech radnice objevil biskup Augusta, jenž v doprovodu mladíka asi dvaadvacetiletého přicházel.

Mladík tento byl Jakub Bílek, toho času sekretář Augustův, který vzdor mladému věku svému pro učenost svou i básnické nadání velmi dobré pověsti v Jednotě i mimo ni požíval a pro skládání pěkných veršů i ve vyšších společnostech pražských rád viděn byl. Vynikal ztepilou postavou, otevřenou tváří, v níž dvě snivé oči zářily, způsobným zevnějškem a ušlechtilým chováním, což ale vše nevadilo tomu, že byl jedním z nejhorlivějších přívrženců vyznání bratrského, neboť ve Wittemberku za studií svých poznal i reformátora Martina Luthera, jenž jej pro zásady Bratří nadchl, tak že se Bílek vrátil s pevným úmyslem do Prahy, zde Jednotě všecky síly a vědomosti svoje věnovati. Biskup Augusta seznav nadobyčejné vlohy jeho, přijal jej ochotně k sobě a učiniv jej svým sekretářem používal vloh jeho nevšedních, aby rozsáhlou svou korespondenci tím účinlivěji mohl zastávati. Největší část jeho listů jak veřejných tak soukromých pochází z pera Bílkova, jenž nad jiné byl mistrem jazyka českého a již tímto pěstováním mateřského jazyka sobě chvalného i jména získal.

Takový byl mladík, jenž nyní po boku mistra a pána svého do zasedací síně v radnici kráčel a jemuž od shromážděných pánů mnohé vlídné kynutí a pozdravení platilo.

V síni nastalo okamžitě ticho, když Augusta, jehož tvářnost dnes neobyčejnou vážností vynikala, na tribunu vystoupil, aby se jal ke shromáždění mluviti.

Radostí vnitřní však zazářilo výrazné oko jeho, když se rozhlédlo po četném tomto spolku pánů, rytířů a měšťanstva, jichž se tu dohromady nejméně do čtyř set mohlo čítati.

Byl to pravý sněm veškerých stavů českých, jichž nesmírná většina byla nyní v radnici staroměstské zastoupena, proti kteréžto nekatolické straně nemohla nepatrná menšina katolická ani v nejmenším na váhu padati.

A venku pod velkými okny starožitné síně zástup lidu pražského, jenž bez ustání slávu biskupu Augustovi, jakožto vůdci této opozice protikrálovské a protikatolické, i všem ostatním vynikajícím členům strany jeho provolával.

Za takových okolností muselo se ovšem zářiti oko fanatického agitátora a tím výmluvnějšími se stávala slova jeho, když viděl, že se může o tak četné a rozhodné přívrženstvo opírati.

Ujav se mohutným hlasem svým slova, aby zahájil toto shromáždění, hodlal postoupiti slovo starému pánu Fikarovi z Vratu, jakožto nejpřednějšímu hodnostovi v radnici staroměstské, leč ze všech stran bylo voláno, aby Augusta dále mluvil a návrhy své na odražení obmýšlených útoků královských rozvinul. Zvláště horlivě si při tom počínali Pražané a zástupcové ostatních měst královských, jejichž vášnivé hlasy zdály se celému shromáždění dominovati.

Nyní se mohl biskup tím vřeleji slova ujmout, když mu takováto všestranná důvěra byla osvědčena.

Líčil ohnivými slovy potřebu toho, aby stavové sjednoceně vystoupili proti násilnickým snahám krále Ferdinanda I., jež prý cílí k tomu, aby stavy zemské zbavil práv a svobod jejich, načež i katolická víra opět panující v Čechách učiněna a všecka ostatní vyznání co kacířská naprosto vyhlazena býti měla.

Zvláště toto poukázání k tomu, že víra jejich jest ohrožena, rozčílila všecky přítomné v míře nejvyšší a vedle bouřlivého souhlasu s řečí Augustovou zaznívalo volání, že všichni až do poslední krůpěje krve budou hájiti víry své proti katolickému panovníkovi a rádcům jeho, kdyby na ni sáháno býti mělo.

K novému vyzvání Augustovu přísahali všichni přítomní bez výminky, že všichni chtějí státi za jednoho a jeden za všechny a tak nerozlučný spolek obránců práv a svobod stavovských tvořiti.

Vystupovali i jiní řečníci v shromáždění a každým okamžikem rostlo nadšení, tak že Augusta již připravenou zápalku v tuto hořlavinu mohl vrhnouti.

„Vyhovíme tedy královu mandátu?“ zvolal vysokým hlasem, když seznal, že rozčilení nejvyššího stupně dosáhlo. „Mandátu, jímž máme králi sami vtisknouti meč do rukou, kterým zanedlouho mají smeteny býti hlavy naše?“

„Nevyhovíme!“ zaznělo bouřným výkřikem po celé síni a předsíni. „Ani jediný muž nebude v zemskou hotovost postaven! Neznáme hotovosti bez svolení sněmovního, neznáme mandátu králova bez podpisů nejvyšších úředníků zemských!“

A bouře tato se přenesla ze síně rokovací na náměstí, kde tisíceré hlasy opakovaly: „Pryč s mandátem královským! Žádného vojska králi nedáme!“

A jako na pokynutí vrhly se jednotlivé davy na mandáty královské, jež tu na více místech vyvěšeny byly, a v okamžení byl včerejší příklad pana Václava z Jelení následován. Jako onen velmož s mandátem na dveřích chrámu svatovítského učinil, tak i nyní lid vyhlášky o vypsání hotovosti zemské na cáry roztrhal.

V radnici pak se mezitím Augusta k rozhodné ráně přichystal.

„Očekával jsem,“ pokračoval v řeči své dále, „že stateční synové národa nevydají všanc práva svá a hrdě odmítnou každý pokus na rušení jich. Nuže, nechť král zví, že všichni chceme k sobě rovně státi a opírati se útokům na práva stavovská. Tuto odpověď naše na mandát králů, kdos věrný ochrance svobod českých, podepiš!“

Pozdvihl do výše listinu, kterou již k účelu tomuto přichystal a která byla pravým odpovídacím listem Ferdinandovi.

Rázný obsah její došel jednohlasného schválení, protest Augustův, jímž byla králi rukavice hozena, byl beze změny přijat.

„Sem pero, abych podepsal!“ zvolal pan Václav z Jelení, jenž jako vždy jindy byl i tuto prvním v opozici proti královi.

Po něm opětovali totéž jiní a brzo byla osudná listina čtyřmi sty podpisů pánů, rytířů a poslanců měst pokryta.

Augusta s jiskřícíma očima pohlížel na tento rej, jehož průběh veškerá očekávání jeho převýšil.

„Teď bude bohdá vládě Ferdinandově v Čechách brzo navždy konec učiněn!“ šeptal mu do ucha Václav z Jelení. „Nikdo více nesmí nazpět ustoupit a síle takovéto král s hloučkem přívrženců svých neodolá.“

„Jako mlha před sluncem,“ odpovídal temně biskup, „tak se rozplyne panování jeho před pomstou naší! My napravíme, co před dvaceti lety bylo zvolením Ferdinandovým pokaženo!“

Jakub Fikar z Vratu, jenž slova tato zaslechl, tázal se Augusty tajemně: „Pomýšlíte skutečně na svržení Ferdinandovo?“

„Bůh mi svědkem,“ odpovídal s divokým ohněm v očích fanatický náčelník Bratří, „že to jediný cíl života mého! Ano, svržen musí býti z výše své ten muž, jenž přísahal záhubu Jednotě, zničen musí býti nárok jeho na trůn této slavné a krásné země, však hlavní účel tento budiž ještě naším tajemstvím, neboť vím, že by se přemnozí z tuto přítomných odřekli spolku s námi, kdyby již nyní cíl náš znali. Dřív musíme vše až na kraj dovésti, odkud není více žádného navrácení, a pak teprve každý musí nás slepě následovati.“

Fikar z Vratu i Václav z Jelení přisvědčili slovům vůdce svého, jemuž byli bezmezně oddáni, jak toho již postavení jeho v Jednotě bratrské vyžadovalo.

Mezitím byl protest Augustův od všech přítomných podepsán a nastala otázka, jakým způsobem jej králi doručiti.

Pan Bohuš Kostka z Postupic navrhl, aby bez odkladu byla deputace na Hradčany ke králi vyslána, která by protest stavů v ruce jeho vložila.

Všichni souhlasili, vtom však se ozval náhle v pozadí hlas: „Krále není více na Hradčanech, odjel již o půlnoci do tábora u Litoměřic!“

Vše se ohlédlo po mluvčím, jenž právě do shromáždění vstupoval.

Byl to pan Kašpar Pflug z Rabšteina, donedávna plukovník ve vojsku královském, jenž intrikami cizáckých dvořanů donucen, musel místo své ve prospěch jednoho z těchto cizinců opustiti a nyní k nejpřednějším protivníkům Ferdinanda I. a dvoru jeho náležel. Na první pohled bylo v mužné, vysoké postavě jeho poznati vojína, který byl již na četných výpravách válečných a bezuzdnou ctižádostí a dychtivostí po bojovném reji ovládán byl.

K muži tomuto, jenž tak neočekávanou zprávu přinášel, byly teď zraky všech obráceny.

„Král že by byl Hradčany noční dobou opustil?“ zvolal mu Augusta vstříc a sotva dovedl radost svou nad zvěstí Rabšteinovou potlačiti.

„Aby nemusel odpovídati na stížnosti stavů stran mandátu jeho!“ odpovídal úsečně pan Pflug, „odjel k vojsku svému, kde se uprostřed žoldnéřů bezpečnějším cítí, než vůči nám, kteří jsme hotovi práv svých se zbraní v ruce hájiti. Opustil sídlo královské, kde nyní sveřepá družina jeho posměšně hlásá, že se pán jejich brzo zase vrátí s vítěznou armádou, aby nezůstal v Praze kámen na kameni!“

Slova Pflugova vyvolala strašnou bouři mezi stavy. Nejvýstřednější strana lála již přímo králi, jenž takto před oprávněnými stížnostmi stavů ujel, a mírnější byli brzo od fanatiků těchto v divý proud zjevné revoluce strženi.

Obratu tohoto použil biskup Augusta k tomu, aby poslední přetvářku svou odhodil.

„Král zbavil nás útěkem svým všech povinností k němu,“ zvolal vysokým hlasem svým, jenž nad všeobecnou bouři vynikl, „i my nejsme mu ničím více zavázáni! Kdo hrozí záhubou staroslavné Praze, ten je odpovědným nepřítelem země této, ten by vyhladil i víru naši, jako chce sídlo Libušino zničiti, a jako ji nyní válkou svou proti kurfiřtovi saskému hodlá vyhladit! Však hle, statečný Fridrich Hanuš opře se vítězně záhubě naň chystané a vyzývá vírou spřízněné stavy české, aby přispěli mu k obhájení víry od krále Ferdinanda a císaře Karla ohrožené. Já sám přijal z rukou chrabrého knížete list tento, jímž se nám slavný syn dcery slavného Jiříka Poděbradského za spojence nabízí a my bychom přátelství jeho nepřijali!“

Přitom vyňal opět list dosud pečlivě ukrytý, jejž shromáždění ukázal.

„Čtěte nám list kurfiřtův!“ zvolal jako vždy pan Václav z Jelení.

„Nechť zvíme, že přátelštěji s námi smýšlí než vlastní král náš!“ doložil Pflug z Rabšteina.

„Myslíte tak skutečně!“ prohodil Fikar z Vratu. „Jsem pevně o tom přesvědčen,“ odpovídal důrazně plukovník, „že kurfiřt chová více přízně k Čechům než Ferdinand; však proudí v žilách jeho česká krev po matce Zdeně, jež byla dcerou našeho Jiříka.“

„Nuž, kdo ví, co se nestane,“ pravil jaksi tajemně šedý vůdce měšťanstva, „sympatií tu král již mnoho nemá!“

Vtom nastalo utišení a Augusta musel ke všeobecnému vyzvání předčítati list, jenž nekatolickým stavům českým zněl a pomoci jejich proti císaři Karlovi V. a králi Ferdinandovi se dovolával. Byl velmi přátelsky psán, odvolával se k smlouvám mezi Čechy a Saskem roku 1459 za Jiřího Poděbradského uzavřeným, v nichž se obě země vzájemně zavazovaly, v případu války sobě pomáhati. Na konci pak bylo poukázáno k tomu, že i stavům podobojí v Čechách hrozí nebezpečí jejich víře, kdyby unie protestantská měla v Německu podlehnouti, načež by náboženská reakce též k vyvrácení politických svobod a práv vedla. Kdyby pak stavové čeští nemohli kurfiřtovi brannou pomocí přispěti, pak aspoň měli králi svému všelikou podporu k vedení války náboženské odepříti. Toto odkazování k tomu, jak především víře hrozí nebezpečí, neminulo se s účinkem u podobojích i u Bratří, kteří se u Ferdinanda a jeho katolických rádců právem pronásledování v ohledu náboženském mohli nadíti.

List kurfiřtův byl tedy s bouřlivým souhlasem přijat a vše volalo: „Žádného vojska proti spoluvěrcům našim! Ani jediného muže králi v hotovost nepostavíme!“

Revoluce byla tím již v plném proudu.

Nad očekávání rychle viděl Augusta onen okamžik zde, kde nikdo z přítomných více nazpět nemohl, nýbrž s obecným proudem dále plovati musel.

Všeliká rozvaha již zmizela a též mírnější strana dala se v odporu svém proti králi dále unésti, než kdo z přívrženců jejich původně v úmyslu měl.

Dobře promýšlený plán Augustův byl ráz na ráz prováděn a nikdo více nemohl ve všeobecné vášni na následky revolučních kroků těchto pomýšleti. Ostatně sluší uvésti, že přechvaty dvorské katolické strany už od mnoha let mezi podobojími rozhořčení vyvolávaly, takže hořlavé látky k nespokojenosti dosti nahromaděno bylo. Nepředložené vydání mandátu královského vyvolalo pak snadno tuto bouři, která mimo to od horlivého agitátora, jakým byl Jan Augusta a jeho noshledové, okamžitě k vlastním záměrům jejich vyčerpávána byla.

Biskup Bratří mohl s dosavadními výsledky spokojen býti.

Stavové uzavřeli, že králi žádného vojska nepostaví, prohlásili se za spojence kurfiřta saského a vstoupili proti panovníkovi svému zcela na půdu revoluční.

Zbýval jen ještě jediný krok ke zjevné vzpouře a i k tomu se Augusta odvážil.

Věděl, že se podobně příznivý okamžik nikdy více nevrátí a že se železo kouti musí, dokud žhavé jest.

Dal tedy tajné znamení svému harcovníku, panu Václavu z Jelení, a ten na pokřik stavů, že ani jediného muže králi do tábora u Litoměřic neodešlou, provolal hlasem vysokým: „Na tom není dosti, pánové bratří, abychom králi vojska nepostavovali! Naopak svolejme vojsko své, ale ponechme je ve svých rukou, abychom se každému útoku na víru a svobodu naši mohli i činně opříti!“

Smělý návrh tento přece mnohého překvapil a nastalo v síni trapné mlčení. Přijetím jeho byla vzpoura proti králi přímo prohlášena.

Však rozpaky tyto neměly dlouho trvati.

„Ba pravdu dí pán z Jelení,“ ujal se slova Pflug z Rabšteina, „bez vlastního vojska ničeho nezmůžeme proti nepřátelům svým! Sbírejme hotovost, a to neprodleně, nemáme-li papežencům podlehnouti!“

„Považte však,“ namítal pan Kostka, „že to potom zjevná vzpoura proti králi bude.“

Pflug se posupně usmál.

„Nuže, složme ruce v klín,“ zvolal, „a vyčkejme, až nám papeženci přijdou sami mateřský jazyk vyřezat a víru otců našich husitských ze srdcí vyrvat! Však táhne již, jak jsem toho dnes bezpečné zprávy z Chebu dostal, sám císař Karel se dvaceti tisíci sveřepých Španělů do krajiny chebské, aby prý kacíře české navždy z povrchu zemského vyhubil. Zakrátko jej uzříte přede zdmi Prahy a potom se také, pane Kostko, těm římským pochopům pouhými slovy braňte!“

Jako by zčistajasna blesk do shromáždění udeřil, tak zůstalo zprávou Pflugovou vše ohromeno.

Strach před španělskými žoldnéři císaře Karla V., kteří v Německu nejkrvavějším způsobem protireformaci prováděli, byl i v Čechách u podobojích tak ohromný, že před ním již i poslední stopa rozvahy zmizela, a nikdo více se neptal, zda ohromující zvěst páně Pflugova také skutečně opodstatněna jest.

„Do zbraně na obhájení vlasti a víry! Postavme lid svůj v hotovost! Španělští katané nesmí hranice království překročit!“

Tak se ozývalo bouřlivými výkřiky se všech stran a již nikdo ničeho proti návrhu pana Václava z Jelení nenamítal. Nebezpečí před španělskou armádou císařovou zdálo se všem býti již tak velké, že se nesmělo ni okamžení více ztratiti.

„V desíti dnech postaví Praha tři tisíce zbrojenců!“ zvolal Fikar z Vratu.

„Královská města tolikéž učiní!“ přizvukovali zástupcové měst těchto.

„I my taktéž se dostavíme s lidem svým!“ volali páni a rytíři a okamžitě bylo od celého shromáždění usneseno, že desátého dne má každý se svou hotovostí do Prahy přiraziti, aby odtud spojené vojsko k ohroženým hranicím zemským mohlo býti vysláno.

Nastala nyní otázka, kdo má býti vůdcem tohoto vojska stavovského.

Pan Václav z Jelení byl tu opět hned po ruce.

„Kdož jiný,“ zvolal, „než pan Pflug z Rabšteina? Kdo se mu ve věcích válečných vyrovná? Lepšího vojevůdce neznám!“

Shromáždění bylo již jednou v proudu, že souhlasilo se všemi návrhy výstřední strany, a tak byl skutečně pan Pflug z Rabšteina jednohlasným pokřikem za vůdce nového tohoto vojska stavovského ustanoven, což nový hodnosta také ihned přijal a jen ještě mladého hraběte Albina Šlika sobě k ruce vyžádal. Zároveň mu dána plná moc, aby zařídil vše, čeho je k neodkladnému vytrhnutí do pole potřebí, a když ještě jednou každému z přítomných stavů uloženo bylo, aby se nejdéle v desíti dnech se svými zbrojenci dostavil ku Praze, bylo shromáždění s hlučným provoláváním slávy stavům skončeno.

Jen přední vůdcové s Augustou v čele zůstali ještě pohromadě, aby sestavili list králi, v kterém jednání stavů odůvodněno býti mělo.

Tak byla revoluce proti panovníkovi zjevně na prapor odbojných stavů nekatolických napsána, Bratří strhli vše za sebou až na ono místo, odkud již žádného návratu k smíru nebylo, biskup Jan Augusta mohl v pravém slova smyslu triumfovati, neboť jakmile měl také dostatečnou brannou sílu po ruce, pak se mohl již považovati za rozhodčího nad osudy celé země a již viděl duševním zrakem svým v nedaleké budoucnosti přicházeti onu dobu, kdy se sekta Bratří stala panující v Čechách a kdy náboženské zřízení její také na pole veřejné a politické přeneseno býti mělo. Povstání říše Bratří bylo v ohledu státním dosud jeho ideálem – události dnešního dne jej velikým krokem k uskutečnění téhož blíže přivedly.

Hrdé tyto plány musely v mysli agitátorově tím pevnější půdy nalézati, když se vedle souhlasu stavů na radnici shromážděných mohl též opírati o lid obecný, jenž v nepřehledných davech na náměstí se tlače stavům a jejich počínání neustále slávu provolával. Když se pak rozhlásilo, jak rázná usnesení panstvo v radnici učinilo, tu již dosáhl všeobecný jásot nejvyššího stupně a vycházející páni a rytíři byli od lidu co nejhlučněji vítáni. Pražané tu dávali nejzřejměji najevo, že se k odboji nekatolických stavů bezpodmínečně přidávají a Fikar z Vratu znal dobře svůj lid, když slíbil v několika dnech více tisíc ozbrojenců do pole postaviti.

Vůdcové v poradní síni na radnici shromáždění s jiskřícíma očima naslouchali tomuto provolávání lidu, jež se pravé bouři podobalo, a mohli tím více na provádění svých záměrů pomýšleti.

Poněvadž se v užším shromáždění tomto, jež bychom dle novověkého způsobu nejpřiměřeněji „prozatímní vládou“ nazývati mohli, též více zemských hodnostů a veškeří purkmistři i přední konšelé měst pražských nalézali, tož se mohli pánové tito tím snáze otěží vlády a správy zemské uchopiti, čím více náhlý odjezd králův přívržence jeho ochromil a bezvládnými učinil.

V krátké době několika hodin byla všecka vláda již fakticky v rukou nových těchto mužů a do tábora u Litoměřic odjížděl posel s rázným listem, jenž na místě omluv samé obžaloby a výčitky obsahoval a králi Ferdinandovi I. přímo válku ve vlastní jeho zemi vypovídal.

Jak viděti, vzrůstal kámen biskupem Augustou vržený na pravou lavinu a nikdo více jej nemohl v běhu zastaviti.

Když hlavní tyto záležitosti odbyl, počal neunavný agitátor též na vedlejší pomýšleti.

„Žádám,“ pravil, obrátiv se k panu Fikarovi, jemuž co královskému sudímu bylo svěřeno vykonávání soudní moci, „aby byl vydán zatýkací list proti Florianu Griesbeckovi z Griesbachu, jenž jest prvním původcem všech útoků na práva stavovská, a aby týž byl co státní vězeň uzavřen v Bílé věži, dokud by řádný soud na něm nebyl vykonán.“

Při těchto slovech trhl sebou jaksi biskupův sekretář Bílek, tak jako by již po delší dobu toto rozhodnutí očekával.

Augusta ze strany pohlédl na mladého muže, jenž mimovolně musel oči své sklopiti, ač se neodvážil ničeho namítati, věda, že mu v shromáždění mužů těchto slova nepřísluší.

„Žádosti vaší bude vyhověno, biskupe Jene,“ odpovídal starý sudí královský, „nebezpečný onen nepřítel musí nejdříve neškodným učiněn býti.“

„Hlava jeho,“ dokládal zasmušile pan Pflug z Rabšteina, „musí nám ručiti za vlastní bezpečnost naši, dokud sebe vlastním vojskem nebudeme moci chrániti. Nechť ještě dnes sezná vnitřnosti Bílé věže, jež cizák ten zajisté již pro tak mnohého z nás uchystával!“

Také všichni ostatní pánové souhlasili s tím, aby nejpřednější rada krále Ferdinanda I. byl bez odkladu vazbou zjištěn a do vězení pro státní provinilce v Bílé věži uzavřen.

„Zde jest zatýkací list,“ pravil Fikar z Vratu, podávaje jej Augustovi: „třeba jen jméno vyplnit.“

„To vykoná tuto můj sekretář,“ odpovídal Augusta a položil osudný list před Bílka, jenž poznovu nemohl jakési zachvění potlačiti, „vyplň, milý synu, místo toto jménem pana Floriana Griesbecka z Griesbachu, jenž bude dnes v Bílé věži noclehovati.“

Biskup pohlížel se zvláštním výrazem na mladíka a bedlivější pozorovatel by byl seznal, že mu ze zvláštní jakési příčiny úřad tento přiděluje.

Třesoucí se rukou vzal Bílek pero a jméno rady královského na zatýkací list napsal.

Augusta pilně každý tah pera jeho stopoval.

Bylo očividné, že mu na tom záleží, aby právě Bílek prováděl ortel nad panem Griesbeckem pronesený.

Na pouhém vepsání jména jeho do listiny však ještě nemělo býti dosti.

Když totiž Bílek se svou prací hotov byl, vzal Augusta pergamen z rukou jeho, přesvědčil se s vítězným výrazem v oku, že jest všem zákonným formám vyhověno, aby protivník jeho náboženský i politický mohl býti zatčen, a podávaje listinu sekretáři svému zase nazpět, pravil zdánlivě lhostejným hlasem: „Budiž ti to, milý synu, důkazem mé důvěry, že ti svěřuji provedení rozkazu tohoto. Vezmi několik žoldnéřů s sebou na Hradčany a zmocniv se osoby Griesbeckovy, dej jej dopraviti do Bílé věže pod bezpečnou závoru, načež nám zprávu o jetí jeho podáš. Opatrnosti netřeba ti doporučovati, neboť vím, že důležitou úlohu svoji pochopuješ.“ Hned při prvních slovech biskupových rozhostila se hrobová bledost po lících Bílkových a oči jeho se jakoby mlhou postřely. Nakloniv se k biskupovi, šeptal mu třesoucím se hlasem do ucha: „Probůh, pane můj, ušetřte mne trapné úlohy této a budu vám navždy díkem zavázán!“

Augusta naň upřeně pohlédl a chladně se tázal: „A proč tak, synu můj?“

Bílek sklopil oči své a prsa jeho těžce oddychovala, aniž by vnitřním pohnutím odpovídati mohl.

„Či snad ještě hárá v prsou tvých,“ pokračoval s jízlivým výrazem biskup dále, „milost k dceři nejkrutějšího nepřítele našeho? Neutlumil jsi snad ještě hříšný tento cit, jejž jsem ti již jednou za léčku ďábelskou označil? Chceš proto snad onoho syna Belialova ušetřiti?“

Mladík nebyl s to v přísné oko mistra svého pohlédnouti, ruka jeho křečovitě svírala prsa a rty se pohybovaly, aniž by byly jediného slova ze sebe vypraviti mohly.

Augustovi bylo to ale dostatečnou odpovědí a svraštiv obočí, kázal přitlumeným hlasem poznovu sklíčenému mladíkovi: „Seznávám, že posud vězíš v drápech ďáblových; nuže, rozkaz můj tě rázem z nich vybaví a já jen za tím úmyslem jej právě tobě udělil. Okamžitě se odeber s žoldnéři na Hradčany a jetí Griesbecka vykonej, nechceš-li nejpřísnější hněv mistra svého a pěstouna vyvolati. Mezi Bratrem a katoličkou nesmí býti žádného spojení, Jakub Bílek nesmí se poskvrniti pomýšlením na ruku dcery Griesbeckovy!“

Pokynul velitelsky rukou a divoký blesk vyšlehl z oka jeho. Jako ohromen nadpřirozenou mocí biskupovou povstal mladík a potácel se ze síně, aby rozkaz o zatčení pana Griesbecka z Griesbachu vykonal.

IV

Na severní straně náměstí hradčanského vypíná se v bezprostředním sousedství královského hradu výstavný palác arcibiskupů pražských, který již prvnímu arcibiskupovi Arnoštovi z Pardubic za sídlo sloužil, když starý palác biskupský v Mostní ulici na Malé Straně více svému účelu nevyhovoval.

Války husitské učinily však na půldruhého století konec úřadu arcibiskupskému v Praze a s ostatním majetkem téhož přešel také arcibiskupský palác na Hradčanech v držení soukromé.

Během patnáctého století a prvních tří desítiletí století šestnáctého vystřídala budova tato více držitelů, až konečně strašný požár roku 1541 i jí konec připravil. S vedlejšími domy vyhořel i palác tento, až nedlouho nato zakoupil královský rada pan Florian Griesbeck z Griesbachu zříceniny jeho, aby na místě jich vystavěl novou budovu, která pro blízkost hradu královského proň tak velice příhodnou byla. Ve třech letech stál tu palác nový, jak jej v hlavních obrysech v dosavadním sídle arcibiskupském dosud spatřujeme. V té době ale, kdy vypravování naše začíná, byl však ještě majetkem páně Griesbeckovým, od něhož jej král Ferdinand I. teprve při znovuzřízení arcibiskupství pražského roku 1561 pro nového metropolitu Antonína Brusa z Mohelnice zakoupil.

Rozumí se samo sebou, že tehdy nebyl palác tento tak rozlehlý jako nyní, ani nevynikal architektonickou úpravou, jaká teď průčelí jeho na náměstí hradčanském zdobí, leč vedle ostatních budov sousedních vyjímal se dosti velkolepě a svědčil již zevnějškem svým o bohatství a vznešeném stavu svého držitele.

A skutečně náležel již pan Florian Griesbeck z Griesbachu, ač se teprve nemnoho let v Praze zdržoval, k nejbohatším velmožům v Čechách, kam z Tyrolska co nezámožný šlechtic připutoval. Zbohatnutí toto, které se především koupí několika panství českých jevilo, bylo přičítáno postavení jeho při osobě králově, ke které se jen prostřednictvím páně Griesbeckovým lze dostati. Že výhradní úřad takový držiteli svému brzo zlatého ovoce přinášel, snadno si lze pomysliti, jakož dále i ta, že úspěchy takové panu Griesbeckovi mnoho nepřátel jak mezi ostatními dvořany, tak i mezi šlechtou a lidem způsobovaly, což též jednou z hlavních příčin dosavadní neoblíbenosti dvořana tohoto byla. Ovšem si bývalý tyrolský státník ve věcech těchto počínal tak opatrně a obezřetně, že se mu zřejmě nemohlo nic nepočestného vytýkati, ale přídech lakotnosti, ba i úplatnosti přece vždy na povaze jeho zůstával, nehledě ani k tomu, že politické jeho působení od národní strany bezohledně odsuzováno býti muselo.

Vliv jeho na krále Ferdinanda I. byl ale tak všemocný, že všecky úklady dvorské i útoky od opozičních stavů proti němu vedené až dosud beze všeho účinku zůstávaly, ba v důvěře mocnářově jej jen ještě více utvrzovaly. Teprve nejnovější násilný převrat veřejných záležitostí v Praze, jaký agitací biskupa Augusty a jeho přívrženců po smrti královny Anny přivoděn byl, zdál se i dosavadnímu důvěrníku královu nenadálý konec působení jeho připravovati.

V tu dobu, kdy nejprudší politický i náboženský odpůrce jeho na staroměstské radnici o osudu jeho rozhodoval, vidíme pana Griesbecka z Griesbachu v komnatě jeho u psacího stolku zaměstnaného.

Události dnešního dne ovšem byly také zcela dle toho, aby vysílání depeší každou hodinou za králem Ferdinandem do tábora u Litoměřic odůvodňovaly.

Proto byl také královský rada po celé dopoledne psaním a odesíláním depeší zaměstnán, které sestavoval dle zpráv, jež mu od četných jeho jednatelů ze všech částí města byly přinášeny a jež s rostoucí tajnou radostí vyslýchal.

Vždy ohnivěji jiskřilo se oko jeho, vždy vítězněji výraz objevoval se mu v lících, kdykoli mu poslové sdělovali, že se revoluční hnutí nekatolických stavů v plném proudu nalézá a že se ve shromáždění na staroměstské radnici uzavření činí, která přímo panovnickou moc krále Ferdinanda ohrožují a proti trvání dynastie jeho na trůně českém směřují.

Když pak jej došla zpráva o svolání zemské hotovosti, která by pouze od stavů závisela a dle okolnosti se též proti vojsku královskému postavila, tu již neznala ďábelská jeho radost žádných mezí více.

Vyskočiv prudce od stolku svého, kde právě depeši o osudném tomto uzavření stavů podobojí sestavil, a po zvláštním rychlíku ji králi odeslal, počal po komnatě své přebíhati a ruce si mna, mluvil polohlasně sám k sobě: „Nyní je mám na kluzké půdě, z které mi více nemohou uniknouti! Zjevné vzpoury mi bylo potřebí, abych krále k násilným krokům proti kacířům těmto dovedl pohnouti. A vzpoura tato je zde – Ferdinand již ze strachu před ztrátou koruny české učiní vše, co mu na potlačení kacířstva a zpupných stavů poradím! – Mandát včerejší mi výborně posloužil a smrt královnina již navždy odstranila přímluvčího těch zbojníků, jenž krále od všech rázných kroků proti nim zdržoval. Augusta svrhl nyní již pokryteckou přetvářku svou a tajný účel cesty jeho do Drážďan byl listem kurfiřtovým odhalen. Nuže, třes se, zmije kacířská, velezrada tvá dojde již v Bílé věži své odměny!“

Vítězoslavné nadšení jeho bylo v témže okamžiku přerušeno. Do komnaty vstoupil totiž rychle obstarožný muž v plášti zahalený, starý to komorník páně Griesbeckův, jejž tento co posledního vyzvědače na Staré Město poslal, aby se hleděl dopídit, co po skončeném shromáždění stavů na radnici v užším výboru revolučním uzavřeno bylo.

Starý komorník stěží oddychoval, což bylo důkazem, že prudce zpáteční cestu na Hradčany vykonal, aby důležitou jakousi zprávu veliteli svému co nejrychleji sdělil.

„Co nového mi přinášíš, Krištofe?“ tázal se jej pan Griesbeck.

„Ach, milostivý pane,“ vyrážel ze sebe komorník s uděšenou tváří, „račte se spasiti útěkem, než se vás pochopové zmocní! Rychle, rychle odtud pryč, pane můj!“

Griesbeck potřásl netrpělivě hlavou a přikročiv blíže pravil:

„Mluv zřetelněji, Krištofe, o jakém útěku tu mluvíš!“

„O vašem, milostivý pane! Jste ztracen, pakliže se útěkem rychlým nezachráníte!“

A sepjal ruce proti veliteli svému, aby prosbu svou posunkem tímto podporoval, přičemž se bázlivě ke dveřím ohlížel, jako by pánu jeho odtamtud již již nějaké nebezpečí hrozilo.

„Nerozumím slovům tvým,“ opětoval přísně královsky rada, „mluv souvisle, co tě tak velice poděsilo, že jsi veškerou svou obvyklou rozvahu ztratil.“

Komorník si zhluboka oddychl a po chvíli mohl již vyprávěti:

„Ach, milostivý pane, do Bílé věže vás chtějí uvrhnouti a také již z radnice po vás žoldnéře vyslali, kteří vás zajmout mají!“

„Aj, tedy přímý rozkaz pánů ze staroměstské radnice!“ pravil chladně a ironicky doložil: „Biskup Augusta zdá se stejné plány se mnou chovati, jako já s ním, jenž jsem mu též Bílou věž před jinými přisoudil.“

Starý komorník vyvaloval oči nad touto chladnokrevností pána svého, jejž se domníval zprávou svou ohromiti.

„Ano, do Bílé věže vás chtějí odvésti, milostivý pane,“ mluvil dále, „a již je sem vysláno žoldnéřstvo, aby rozkaz biskupa Augusty vykonalo.“

„Tedy skutečně tento náčelník kacířů hlavní slovo v radnici vede?“ tázal se Griesbeck, více jako pro sebe sama.

„Tak jsem se v radnici dověděl, milostivý pane; a kdyby vůdce žoldnéřů úmyslně zvolna na Hradčany nekráčel, byl by tu již zajisté v patách za mnou.“

A opět se počal úzkostlivě ohlížeti. Pozornost páně Griesbeckova byla jedním slovem starého komorníka náhle vzbuzena.

„Úmyslně, pravíš, že se vůdce žoldnéřů na Hradčany zvolna béře?“ tázal se sluhy.

„Tak aspoň si volné jeho kročeje vykládám, milostivý pane.“

„A z čeho soudíš na úmyslnost jednání takového? Či měl bych na Staroměstské radnici přece některého přítele?“

Komorník potřásl hlavou a odvětil: „Mezi panstvem tamním sotva, vznešený pane; leč vůdcem žoldnéřů pro vás vyslaných je mladý pan Bílek a tu zajisté…“

Čelo páně Griesbeckovo se náhle zasmušilo.

„Je to týž,“ zvolal, „jenž se dovedl vlouditi do mého domu, aby dceru mou na loutnu vyučoval, a jejž jsem pak okamžitě odstranil, když jsem se dověděl, že též k sektě kacířské náleží?“

Komorník jaksi zaleklým hlasem odpovídal: „Ano, milostivý pane, je to týž vlídný mladík, který prý je nyní sekretářem biskupa Augusty. Vždy byl pan Bílek rodině mého milostivého velitele nakloněn a zajisté si vyžádal dnešní tuto exekuci od pána svého, aby…“

Griesbeck stáhl ještě děsněji své obočí a zvolal prudce: „Nuže, co chceš tím říci?“

„Aby Vaší Milosti spíše mohl k útěku dopomoci, než aby rozkaz biskupův vykonal.“

„Mlč, troupe!“ zakřikl jej Griesbeck divoce. „Od kacířů žádných milostí nepřijímám, nejméně pak od bídníka, jenž se jako vlk v beránčím rouše vedral do domu mého a opovážil se zraků svých k dceři Floriana Griesbecka z Griesbachu pozdvihnouti. Sám se mu postavím, aby mne do Bílé věže odvedl, pakli tomu věrná posádka královská na hradě připustí.“

„Posádky královské tam více není, vzácný pane,“ odpovídal stísněným hlasem komorník, „právě jsem byl svědkem toho, jak staroměstští žoldnéři celý hrad osazovali a vojsko královské odzbrojili.“

„Tím lépe,“ zvolal Griesbeck, „rebelové nešetří více ani majetku králova, tím krutější je stihne pomsta za to!“

„Milostivý pane!“ odvážil se sluha velitele svého ještě prositi a vrhnuv okem na hradčanské náměstí, doložil úzkostlivě: „Hle, tamto již pochopové pro Vaši Milost přicházejí!“

I Griesbeck pohlédl oknem na náměstí a spatřil četu zbrojnošů městských pod vůdcovstvím mladého Bílka k paláci se přibližovati.

Nezarazil se ani dost málo tímto pohledem, nýbrž zvolal: „Vítězství moje bude tím větší! Však kacíři tito sami otevřou mi opět brány Bílé věže a já se v triumfu navrátím, abych pak soudil nad všemi, kdož se jediným slovem provinili! – Nyní spěš k choti mé, abys jí oznámil, že v několika okamženích se s ní přijdu rozloučit, než mne do vězení odvedou!“

Poznovu sepjal starý sluha ruce své proti pánovi svému a se slzami v očích šeptal: „Ještě je čas, milostivý pane…“

Leč velitelské pokynutí rukou překazilo mu další řeč. „Pravil jsem,“ doložil úsečně, „že se neobávám vazby této, neboť rebelové kacířští nebudou dlouho triumfovati. Nechť přijde vůdce pochopů, tentokrát jej nevypovím z domu svého, jako jsem plným právem tehdy učinil, když jsem v beránku vlka poznal!“

„Nemluvte tak příliš trpce, pane Griesbecku!“ ozval se tu náhle ve dveřích hlas a zároveň se objevil mladý Bílek na prahu. „V tomto okamžiku nepřicházím ještě co nepřítel váš, jak se domníváte. Lid můj stojí dole, vám ještě snadno lze na svobodu uniknouti.“

Vděčný pohled z oka komorníka byl šlechetnému mladíkovi odměnou za toto velkomyslné nabídnutí jeho.

Nato starý sluha komnatu opustil, aby rozkaz velitele svého vykonal.

Ne tak vlídného dojmu docílila slova Bílkova u pana Griesbecka z Griesbachu, jenž svraštiv obočí, odsekl: „Ponechte sobě milostí svých, mladíku! Florian Griesbeck z Griesbachu nepřijímá od kacířů žádných darů a dal by útěkem svým jenom najevo, že se vinným cítí, čehož u mne není.“

Mladík postoupil blíže a vlídným hlasem opětoval: „Věřte, pane rado královský, že s krvácejícím srdcem konám povinnost tuto, která jen násilím byla na má bedra vložena. Však chci ochotně nésti všecku zodpovědnost za to, nevyhovím-li rozkazu velitelů svých.“

Griesbeck s nevolí potřásl hlavou.

„Neomlouvejte se, pane Bílku, aniž mi více domlouvejte! Či chcete snad sobě získati nárok na vděčnost mou?“

„Bůh mým svědkem,“ zvolal horlivě mladík, jehož hrobově bledé líce náhle zčervenaly, „že ani stín zištnosti mne neprovází při tomto jednání mém!“

„Ani slova více!“ kázal hrdě velmož, jenž považoval za ponižující všelikou delší rozprávku s nepatrným mladíkem tímto. „Konejte povinnost svou a podle rozkazu mne odveďte do Bílé věže! Však dvou okamžení mi popřejte, abych se mohl s chotí a rodinou svou rozloučiti. Čestné slovo mé vám budiž zárukou, že se opět dostavím.“

Hrdě a pevným krokem vyšel nato z komnaty. Bílek se uklonil na slova jeho a s hlubokým povzdechem za velmožem pohlížel.

Osaměl v komnatě, kde měl opět vznešeného svého vězně očekávati.

Zabrán v trudné myšlenky, které v něm příkrým chováním se páně Griesbeckovým vzbuzeny byly a velmi skrovných nadějí mu poskytovaly, že by se kdy mohl jeho přízni těšiti, nepozoroval ani, kterak se hned po odchodu velmožově záclona v postranních dveřích odhrnula a ve dveřích mladá dívka se objevila.

Mohla čítati sedmnáct neb osmnáct let věku svého, byla štíhlé drobné postavy, lepých tváří, které ale v tomto okamžení nápadně bledé byly, a velkých modrojasných očí, z nichž spanilomyslnost duše i dobrota srdce stejným způsobem vyzařovaly. Bohatý oblek svědčil o tom, že lepá dívka tato vyšším kruhům přináleží.

Byla to Johanka, nejstarší dcera páně Griesbeckova, o které již víme, že mladý Bílek byl druhdy jejím učitelem hry na loutnu, od té doby milostný svazek srdce obou mladých lidí spojoval, aniž by přísnost otce dívčina jej mohla přerušiti.

Dívka, jež se nejdřív úzkostlivě po komnatě rozhlédla, přiblížila se jako plachá laň lehkým krokem k zadumanému mladíkovi a bělostnou ručku svou mu na rameno položíc, šeptala: „Nevykládejte ve zlém prudkost otcovu, on zajisté v srdci svém dobrou vůli vaši uznává.“

Při tom s prosebným výrazem v oku na mladíka pohlížela.

Radostně se tento při tak nenadálém setkání obrátil a dívku prudce za ruce uchopiv zvolal se zářící tváří: „Vy zde, Johanko! Jaký to balzám na onu ránu, kterou otec váš právě srdci mému zasadil!“

„Já vše slyšela,“ odpovídala kvapně dívka, „vím o šlechetném nabídnutí vašem, neboť sotvaže jsem vás s průvodem vaším viděla do domu vcházeti, tušila jsem cosi důležitého a stala jsem se svědkem rozmluvy vaší s otcem mým. Přijměte díky mé za jednání toto, které nemůže zůstati bez účinku na smýšlení otcovo.“

Mladík cítil zároveň vřelé stisknutí ruky své, jež mu bylo nad všecka slova zřetelnějším důkazem příchylnosti, jakou k němu milovaná dívka posud chovala.

„Ach, Johanko,“ odpovídal s povzdechem, „jak rád bych obětoval vše, abych si přízeň otce vašeho naklonil, však slyšela jste odmítavá slova jeho, která by krev každého jiného rozvířila…“

„Vím, vím to; však věřte, že otec jen v první prchlivosti takto mluvil a zanedlouho oběť vaši uznávati bude.“

„Dej to Bůh,“ pravil Bílek s vroucným pohledem na dívku, „je to jediná snaha má, bych jej sobě naklonil, a jakkoli rozkaz, abych pana z Griesbecku do žaláře odvedl, byl mi v prvním okamžení pravou ranou hromovou pro naděje mé, přece jsem mu později blahořečil, jelikož jsem doufal otci vašemu službu prokázati, která jej přesvědčiti měla, že nejsem protivníkem jeho.“

„Buďte ubezpečen, že později zajisté službu tuto uzná…“

„A vy, Johanko?“ tázal se mladík se zaníceným hledem.

„I já vám zůstanu vždy nakloněna,“ odpovídala se sklopenýma očima dívka a nové stisknutí ruky bylo dalším svědectvím ujištění jeho, „však nyní již nejvyšší čas, abych se vrátila k matce, kde mne otec zajisté již bude pohřešovati.“

Chtěla ruku svou z rukou Bílkových vyvinouti, tento ji však ještě jednou vřele stiskaje, zvolal: „Ó, jak vám děkuji, milostný anděli, za tento slastný okamžik, jenž duši i srdci mému opět mír navracuje. Zoufati jsem již chtěl nad láskou svou, co mi po tak dlouhou dobu nebylo popřáno pohledem v nebeské oko vaše oživnouti, a již již jsem se spouštěl veškeré naděje nad zmožením překážek, které se nejvřelejším snahám mým v cestu staví – a hle, vy jste se mi v nejrozhodnějším okamžiku zjevila co anděl spásy a já vám děkuji za udělení nového života, jehož poslední krůpěj budiž vždy vám a jedině vám věnována!“

Při slovech těchto s nejhoroucnějším výrazem pronášených celoval ruku dívčinu tak vřele, že se bledá líce její začervenala a oko se opět sklopiti muselo.

„Doporoučím vám otce svého,“ zašeptala jen, aby se podobným zanícením nedala unésti a pak ještě jednou miláčkovi vlídně pokynuvši jako víla z komnaty zmizela.

Bílkovi zdálo se to vše jenom pouhým snem býti, neboť na zažití tak slastného okamžiku na místě tomto nejméně pomýšlel.

Po několik okamžení pohlížel jako u vytržení v onu stranu, kde dívka zmizela, a poznenáhle teprve počal přicházeti k úplnému vědomí štěstí svého.

Měl nyní jistotu, že i Johanka opětuje milostný jeho cit a že i dlouhé odloučení od milovaného předmětu neoslabilo ony přísahy, jež si oba milenci v prvním zanícení tajné lásky své kladli – Johanka zachovala mu srdce své přes všecky překážky, mohl tedy s novými nadějemi budoucnosti vstříc hleděti.

A již se také opět oko jeho jiskřilo, již nebyl více onen malomocný a stísněný duch v něm, jenž dosud jej ovládal, mužná odhodlanost měla nyní býti vodítkem jeho.

V rodinné komnatě páně Griesbeckově pak se mezitím odehrával výjev, jenž by na každé srdce, vyjma velmožovo, byl nejbolestnější dojem učiniti musel.

Choť i dítky obklopovaly tam otce, jemuž dle domnění jejich nejkrutější osud ve vazbě hrozil a s nímž se již nikdy více setkati nedomnívaly. Pláč a nářek rozlehal se tedy kolem něho, jenž s klidným úsměvem na rtech milé své ubezpečoval, kterak mu nižádné nebezpečí nehrozí a že se mu žalář Bílé věže opět brzo otevře, aby mu nová svoboda tím skvělejšího zadostiučinění přinesla.

Důvěra tato jeho konečně poněkud umenšila obavy rodiny, leč stále ještě dítky otce svého objímaly a choť jeho nad ním horké slzy prolévala. Griesbeck však vyvinul se z náruči všech a odporučiv dítky péči manželky své, políbil ještě jednou každé z nich, bral se rychlým krokem nazpět do své komnaty, aby se co zajatec Bílkovi dostavil.

„Spěšte s vykonáním svého rozkazu!“ volal mu vstříc s obyčejnou hrdostí svou. „Nechci, aby kdo o mne mohl tvrditi, že jsem se obával osudu, jaký mi nepřátelé moji strojí.“

„Při mně se toho neobávejte, pane královský rado!“ odpovídal klidným hlasem mladík. „Já dovedu jen oceniti mužnou mysl a odhodlanost vaši.“

Griesbeck se úštěpačně usmál.

„Královský rado, pravíte? Vy ještě práva královského v zemi této uznáváte?“ tázal se posměšně.

„Zajisté, a nevím také, kdo by ho byl již popíral.“

„A což dnešní usnesení na radnici Staroměstské, jichž vy sám jste byl spolutvůrcem?“

Bílek zavrtěl zlehka hlavou.

„Nejsem k tomu povolán, pane královský rado, abych se v mládí svém sdílel již ve věcech veřejných, neměl jsem tedy ani dnes nižádného vlivu na jednání pánů stavů. Tolik ale přece mohu tvrditi, že všeliká ta usnesení čelí jen k zabezpečení svobody a víry naší, nikoli ale k porušení moci královské.“

„Vy tedy nepatříte k těm, již krále Ferdinanda již s trůnu českého svrhli?“ tázal se s postranním pohledem pán z Griesbachu, jehož původní příkrost při vlídném chování se mladíkově znenáhla míjeti počala.

„Nevím o ničem podobném, pane rado.“

„A přece, pokud vím, jste sekretářem biskupa Augusty.“

„Tak jest, však v ohledu tomto jsem skutečným tajemníkem, že mi všeliké podobné záměry zcela tajny jsou.“

Mladý Bílek mohl s dobrým svědomím takto tvrditi, že skutečně nebyl zasvěcen v poslední plány biskupa Augusty, jaké teprve za posledního jeho pobytu v Drážďanech uzrály a jejž agitátor tento teprve nejdůvěrnějším soudruhům dnešního dne napověděl.

„Pak se o nich dovíte,“ odpovídal sarkasticky Griesbeck, „právě tak brzo, jako že já nejdéle ve třech dnech opět Bílou věž opustím!“

„Pak by se jen přání mému tím vyhovělo,“ doložil upřímně mladík, jenž v církevním a politickém protivníku svém stále jen otce milenky své spatřoval.

Velmož naň bystře pohlédl a prohodil: „A tento úřad váš?“

„Byl mi, jak jsem již podotkl, jen proti mé vůli vnucen.“ Griesbeck jevil udivení v tváři nad tímto tvrzením. „Což nejste jeden z Bratří a tudíž protivník můj?“

„Jsem věrně oddán víře své, za niž i poslední krůpěj krve své chci prolíti. Však vidím ve vás, pane královský rado, též člověka, jenž je omylům podroben…“

„A nepochybně též,“ vskočil mu rychle do řeči pán z Griesbachu se zakaboněným čelem, „otce dcery mé Johanky? Nuže, opakuji vám ještě jednou, že marné jest namáhání vaše, abyste si za vděčnost mou dobyl nějakých nároků. My jsme a zůstaneme povždy protivníky, mezi nimiž není žádného spojení.“

Bílek si povzdechl, ale neodpověděl.

„Jsem hotov vás následovati, pane Bílku,“ pokračoval velmož, „již bylo až příliš mnoho slov mezi námi vyměněno. Kažte lidu svému, aby mi okovy na ruce vložili.“

Mladíkovi zahořely líce.

„Neočekávejte ode mne jednání,“ pravil vážně, „jež by se s vaší důstojností nesrovnávalo.“

Pak pokynul žoldnéřům, kteří jej v průjezdě očekávali, a bral se se vznešeným zajatcem svým ze schodů dolů.

Z druhé strany paní Griesbecková i s dítkami poslední pozdrav choti svému posílali, na nějž tento vlídným pokynutím němě odvětil a pak do středu ozbrojenců vstoupil.

Též Bílek musel očí svých vzhůru k zarmoucené rodině vězňově obrátiti, učinil to však jen za tím účelem, aby mohl zbožňovaný předmět svůj ještě jednou zříti.

Johanka také stála po boku své máti a vedle soustrastného pohledu za otcem neopomenula též povzbuzujícím kynutím milence svého odměniti.

V okamžení nato vyšel průvod se zajatým velmožem z paláce, aby se do královského hradu ubíral.

Všecky vchody hradní byly již od městského žoldnéřstva obsazeny, celý hrad byl tedy už v držení odbojných stavů, kde dosavadní hodnostové zemští, kteří se krále Ferdinanda přidržovali, nižádné moci více neměli. Pan Kašpar Pflug z Rabšteina se o to postaral, aby důležité toto sídlo královské dostatečným počtem spolehlivého mužstva osazeno bylo, a tak se ve všech nádvořích jen hemžilo žoldnéři, kteří zajatého pana Griesbecka hojnými posuňky provázeli.

Hrdým, pevným krokem však se týž bral kupředu, hlavu maje vztyčenou, zcela jako když co velemocný státník touže cestou do královské rady vcházel.

Přešli kolem chrámu svatovítského, na jehož postranním vchodu ještě visel zbytek strženého patentu královského, jemuž Griesbeck tento náhlý obrat ve veřejném i soukromém životě svém přičítati musel.

Mlčky kráčel Bílek vedle něho, pomněním na setkání své s Johankou se kochaje.

Tak zcela rozdílné myšlenky kolovaly v hlavách obou mužů, postavením, stářím i vším jiným tak velice od sebe rozdílných a přece v tomto okamžení na tutéž dráhu svedených.

Kolem chrámu svatojiřského octli se před úřadem purkrabským, kde již zajatý pan Griesbeck byl očekáván, aby do státního vězení v Bílé věži byl odveden.

Škodolibost vyzírala z očí mnohých úředníků zemských, kteří se ještě včera před velmožem tímto třásli, jemuž dnes dveře žalářní otvírati měli. Domnívali se ovšem, že se mu ke svobodě již nikdy více neotevřou. Proto navrhováno posměšně, aby zajatý byl přímo do hladomorny uvržen, do níž, jak vědomo, byli odsuzování provinilci, kteří nikdy již světla denního neměli spatřiti.

Sekretář biskupa Augusty však brzo všem těmto urážkám zajatého královského rady náhle konec učinil, kázav, aby pán z Griesbachu byl uzavřen do prvního vězení v Bílé věži, jež v hořejší části téže pro pány a šlechtice vůbec vyhrazeno bylo.

Griesbeck musel ve vnitru svém uznávati toto jednání mladého muže, neboť věděl, že by mu nynější žalářníci jeho z pomstychtivosti co možná největší příkoří činili, které při vší touze své po zásluhách mučednických pro Ferdinanda I. přece snášeti nechtěl.

Stalo se tedy dle rozkazu Bílkova a pan Griesbeck byl uveden do hořejšího poschodí Bílé věže, které jsouc pro vznešenější vězně ustanoveno, také dostatečného pohodlí poskytovalo.

Griesbeck již vlídněji pokynul mladému muži, když jej tento v kobce žalářní opouštěl.

Závory zapadly, pan Florian Griesbeck z Griesbachu, včera ještě všemocný rádce králův, nalézal se dnes co státní vězeň v Bílé věži – protivník jeho, biskup Augusta, a hlavní původce povstání stavovského, byl na ten okamžik vítězem nad ním. Zda také navždy, o tom zajatec vzdor povážlivému postavení svému zcela opačné náhledy choval.

Bílek odcházel po vykonání úlohy své z hradu královského, aby Augustovi zprávu o zajetí a uvěznění Griesbeckově podal.

Tu se před hradem přiblížil k němu starý muž, v němž Bílek komorníka velmožova poznal.

„Očekáváte mne?“ tázal se ho kvapně.

„Ano, pane Bílku,“ odpovídal komorník, „slečna Johanka mi potají kázala, abych vám vyslovil její díky za vaše lidské zacházení s jejím otcem. V paláci již víme, kterak jste se o to postaral, aby pan Griesbeck v Bílé věži snesitelně žíti mohl.“

Oko Bílkovo vnitřní radostí zaplálo.

„Řekněte slečně,“ pravil, „že jsem vykonal pouze svou povinnost, opřel-li jsem se surovému urážení pana Griesbecka, jenž se zajisté na příslušném místě zodpoví ze všeho, co mu za vinu kladeno. Ostatně sdílím i já přesvědčení páně Griesbeckovo, že vazba jeho nebude dlouho trvati; jsem proti všem násilným prostředkům a stavové brzo pochybení svého poznají.“

„Ó, jak zprávou touto vznešenou paní svou i slečnu Johanku potěším,“ mluvil sluha s vyjasněnou tváří dále, „celý palác náš dosud myslí, že pána svého nikdy více neuvidíme.“

Bílek poznovu ubezpečoval starého komorníka o nepravosti náhledu tohoto a žádal jej, aby slečně Johance nejvřelejší dík jeho za toto uznávání skrovných jeho zásluh oznámil.

Pak potěšen novým tímto důkazem příchylnosti milované dívky spěchal nazpět na Staré Město, kde v radnici stavovský výbor stále ještě shromážděn byl, aby vše potřebné k provedení branného odporu svého proti panovníkovi zařídil.

„Aj, ty s vítěznou tváří přicházíš,“ pravil Augusta k Bílkovi, když se mladý sekretář jeho k němu přibližoval, „a přece jsem zpočátku mnoho chuti k cestě této v tobě nepozoroval. Nuže, úkol tvůj se ti zajisté podařilo provésti.“

„Ano, zcela,“ zněla odpověď mladíkova, „pan Griesbeck z Griesbachu nalézá se již za závorami v Bílé věži.“

Biskup neotálel zprávu tuto ostatním pánům sděliti, kteří v pravý jásot vypukli. Též Augusta prohlašoval teprve nyní vyhlídku odbojných stavů na vítězství nad dvorskou stranou za bezpečnou. Jako v tomto okamžiku triumfoval nad osobním nepřítelem svým, tak doufal v nedlouhé době i nad samým králem Ferdinandem I. vítěziti.

Nová příznivá okolnost mu byla dalším toho svědectvím.

Co totiž páni a rytíři nad pokořením nejurputnějšího protivníka svého jásali a již také o budoucím trestu jeho rozhodovali, byl biskupu Augustovi ohlášen příchod posla kurfiřta saského, jenž prý důležité zprávy z německého bojiště přináší.

Celé shromáždění bylo zprávou touto pobouřeno, neboť již od několika dnů byly noviny ze Saska očekávány, jež vážný obrat ve válce připraviti měly. Zvítězila-li liga katolická nad unií protestantskou, pak také protestantismus v Německu navždy podlehl, a vyhrála-li strana podobojí, pak bylo i vítězství českých nekatolíkův jisté. A poněvadž bylo známo, že se obě strany k rozhodné ráně na bojišti chystají, lze si tudíž dychtivost pánů a rytířů na radnici shromážděných vysvětliti.

Augusta se zimničným chvatem otevřel depeši saského kurfiřta a planoucím zrakem ji přelétnuv, vzkřikl pak náhle: „Viktoria přála vévodu Hanušovi! Radujte se se mnou, přátelé!“

Vše se kolem něj tlačilo a dotazy po bližších zprávách ozývaly se ze všech stran.

„Vojsko kurfiřtovo porazilo císařské v bitvě u Roklice v Sasích,“ sděloval Augusta, „a žene je nyní do Durynska, kde poslední rozhodná bitva celou válku rozhodne. Vítězství toto je rukojemstvím, že se vznešenému spojenci našemu i potom pomoci Boží dostane!“

Celé shromáždění provolávalo vítězi slávu a nejhorkokrevnější se nadšeně objímali.

Jen zkušený válečník pan Kašpar Pflug z Rabšteina nejásal.

„Byl bych raději již nyní rozhodnou tuto bitvu svedenu viděl,“ odpovídal soudruhům, kteří se jej po příčině toho tázali, „císařští nejsou na hlavu poraženi a mohou se v Durynsku zase postaviti, neboť právě tam všecky nové voje knížat katolické ligy směřují.“

„Nový to důvod,“ zvolal rychle Augusta, „aby české vojsko co nejrychleji bylo do pole postaveno a k Chebu vysláno, tak aby spojencům našim mohlo přispěti. Vy, pane Pflugu, rozkažte, aby se voje stavovské braly přímo k Chebu a nikoli ku Praze, jak jsme dnes ráno ustanovili, neboť jediný den omeškání může nad osudem naším rozhodnouti.“

Nejvyšší vůdce vojska stavovského přisvědčil a shromáždění se usneslo na tom, že se má svolaná zemská hotovost do chebského kraje ubírati, aby se co nejblíže u hranic Durynska nalézala.

Tak skončilo se jednání důležitého tohoto dne a Augusta mohl s plným uspokojením Staroměstskou radnici opouštěti.

Též sekretáři jeho jevila se nejvyšší spokojenost v očích, nad kterou ale bystrozraký Augusta hlavou vrtěl a pochyboval, že by pouze z nadšení nad dnešním úspěchem Bratří pocházela.

Avšak nebylo teď času k tomu, aby pátral po pravé příčině spokojenosti mladíkovy, jehož láska k dceři Griesbeckově mu známa byla a kterou chtěl tímto jednáním svým násilně ze srdce jeho vykořeniti a zároveň též milostný cit dívčin v nenávist obrátiti, když by viděla, že to vlastní její milenec, jenž otce jejího do děsného žaláře a snad ještě děsnějšímu osudu vstříc odvádí.

Toho se ovšem nenadál, že si Bílek mírným způsobem svým, jakým při zatýkání velmože postupoval, nejen přízeň dívčinu zachoval, ale jí sobě ještě ve zvýšené míře dobyl, ba částečně i dosavadní příkrou mysl páně Griesbeckovu oblomil!

V

Události v Praze a na válečném bojišti s úžasnou rychlostí kupředu spěly.

Válečná hotovost, kterou nekatoličtí stavové do Chebska svolali, dostavila se v určitou dobu na svá shromáždiště, ač počet ozbrojenců daleko zůstal za očekáváním biskupa Augusty.

Nejvyšší vůdce pan Kašpar Pflug z Rabšteina shromáždiv pod svými prapory něco přes dva tisíce mužů, nemohl se s tak skrovnou silou na bojiště odvážiti a psal takřka denně do Prahy stavovskému výboru o další posily na mužstvu a penězích.

Výbor však měl mnohou příčinu generálovi vyčítati, aby s penězi, které mu již svěřeny byly, lépe hospodařil, na ten čas že se mu nové poslati nemohou. Podobně nedostatečně byla žádost jeho o nové sbory vojenské zodpovídána.

Mnozí ze stavů, jimž se první nadšení z hlavy vykouřilo, posílali buď velmi skrovné zástupy ozbrojné do pole, buď dokona toho ze strachu před králem učiniti opomenuli. Také při dobrovolné berni na vydržování vojska stavovského jevilo se jen velmi slabé účastenství a první zásoby revoluční kasy byly brzo vyčerpány.

Seznání takovéto netečnosti muselo ovšem zachmuřovati prvotní naděje biskupovy, který zcela jinakou obětavost a odvážnost k činům od českého panstva očekával.

Jediné to jej radostí naplňovalo, že Bratří čestnou výminku v tomto ohledu činili a veškerým závazkům a slibům svým v plné míře dostáti se snažili. Páni a rytíři, kteří k sektě této náleželi, přinášeli největší oběti k podporování plánů biskupa svého, vedle těch pak i Pražané, jakožto nejradikálnější živel v celé zemi, největší odvahu k výboji proti králi Ferdinandovi projevovali a silný sbor mužstva do zbraně postavili, který ale jen k hájení hlavního města Prahy ustanoven byl.

Vzdor těmto překážkám vyvinoval válečník celého povstání stavovského zimničnou činnost.

V ustanovený den sjelo se do Prahy dosti panstva a rytířstva k sněmu, jehož schůze v hlavní síni Karolina byly odbývány. Byli tu veškeří Bratři a ostatní ze strany podobojích, kteří se k výstřednějším náhledům čítali, kdežto se katoličtí stavové a mírnější kališníci jen svou nepřítomností blýskali.

Právě ale tato okolnost byla vhod Augustovi, jenž vida se samými přívrženci svými obklopen, nepotřeboval se žádné opozice obávati a tím rozhodněji přijetí návrhů svých očekávati mohl.

Kancléř Starého Města pražského Sixt z Ottersdorfu uvítal shromáždění dlouhou řečí, v které k vytrvání na dosavadní dráze vybízel, a přítomní také se zcela dle jeho vyzvaní zachovali.

Po nemnohém rokování přijaty jsou totiž všecky články – bylo jich v celku padesát sedm – jež Augusta sněmu předložiti dal a které vesměs k omezení vladařské moci královy směřovaly.

Sesazení Ferdinanda I. nebylo v nich sice ještě přímo vysloveno, poněvadž odbojní stavové dříve vítězství protestantů na bojišti německém a porážku Karla V. i Ferdinanda I. vyčkati musili, než by poslední roušku s vlastního plánu svého sňali, ale již takto byla články těmi panovníkova moc v Čechách k pravému stínu snížena.

Hlavní zásady jich byly tyto: náboženská svoboda budiž každému vyznání a každé sektě zabezpečena; všecka moc zákonodárná a výkonná budiž soustředěna v zemském sněmu a zemském soudu; královské korunní úřady osazovati přísluší pouze sněmu a nikoli králi; každý budoucí král český budiž svobodně volen, a protož měla býti z přísežních formulí věta o závazcích dědicům královým vypuštěna.

Konečně neměl král zemskému sněmu žádných předloh podávati, dokud by dříve stavům nebyly oznámeny.

Již z těchto článků snadno lze poznati, kterak důkladně měla býti dosavadní ústava zemská v Čechách změněna a že se královský rada pan Griesbeck z Griesbachu příliš daleko od skutečnosti neodchyloval, když choval náhled, že plány biskupa Augusty jsou přímo velezrádné.

Augusta také na tomto kusém sněmu stavovském triumfoval, a ač nebyl fakticky nejvyšším náčelníkem zemským, přece veškeru moc nyní v rukou svých spojoval, neboť přívrženci jeho slepě dle slova návrhů jeho jednali.

Jen ještě vítězství podobné na bojišti a pak byl panství Ferdinanda I. v Čechách navždy konec učiněn!

Zprávu tuto Augusta také každého dne očekával, neboť od kurfiřta saského stále příznivé zprávy dostával, ačkoli nezatajoval, že otálení českého vojska původním výbojným plánům velice může škoditi.

„Obávám se,“ pravil pan Václav z Jelení na jedné ze schůzí stavovského výboru, kde právě opět jedno podobné psaní kurfiřta Hanuše bylo předčítáno, „obávám se, že jsme příliš velice vůdcovskému nadání pana Pfluga důvěřovali. Stojí nyní nehybně na svém prvním místě v Chebsku, kdežto již dávno měl do Durynska vraziti, aby císařským do boku vpadl.“

Augusta však nesouhlasil s náhledem tímto a s nevolí odpověděl: „Nikoli pan Pflug, leč věrolomné panstvo, které slibům svým nedostálo, jest toho příčinou, že obmýšlená hotovost naše, která na šedesát tisíc byla počítána, sotva tři tisíce mužů vykazuje. S takovým hloučkem ovšem vojevůdce náš na výboj pomýšleti nesmí.“

„Kletba Boží na ty věrolomce!“ vzkřikl vášnivě pan Jelenský.

„Liknavost jejich nás může snadno o veškeré ovoce dosavadních snah našich připraviti.“

„Toho Bůh nedopouštěj!“ dokládal starý pán Fikar z Vratu.

„Pomsta Ferdinandova by byla strašná, kdyby měl vítězství nad námi dosáhnout.“

A sklonil jakoby v bolné jakési předtuše hlavu na stůl. Též ostatní páni se náhle jaksi zamlkli, neboť nemohli pravdivost tušení Fikarova popříti. Hráli všichni o svá hrdla a hra dosavadní se počala v poslední době příliš nápadně proti nim obraceti.

Takováto sklíčenost myslí však nemohla býti po chuti Augustově, který se právem musel obávati, že čím déle stavové o povážlivosti svého nynějšího postavení přemýšleti budou, tím více odvahy k dalšímu boji ztratí.

„Neobávejte se toho,“ zvolal tedy k zamlklým pánům, „že by Ferdinand mohl nad protestantskou armádou zvítěziti; kurfiřtovi Hanušovi se dostane vítězství a zakrátko již budeme volati „Viktoria“ jako po šťastné bitvě u Roklic!“

„V posledním tomto jeho dopisu,“ podotýkal Fikar, „ale nevane příliš duch vítězoslavný.“

„Také počínají zprávy jeho za posledních dnů býti jaksi sporými,“ dokládal pan Bohuš Kostka.

Augustovi se zakabonilo čelo nad seznáním toho, že i nejhorlivější dosud členové rady a přívrženci jeho počínají už původní důvěru ztráceti.

„Vše to nic nesvědčí v neprospěch kurfiřtův,“ pravil temně, „listům se nemůže plná pravda svěřiti, neboť víte, že snadno v ruce našich nepřátel padnouti mohou.“

„Nám ale přece především pravdy zvěděti třeba,“ namítal Fikar.

„Proto jsem se postaral jinou cestou o to, abychom se o stavu věcí v Německu pravdy dověděli,“ odvětil Augusta.

„Pak vám všichni jen vděčni budeme,“ pravil pán z Postupic, „neboť dosavadní nejistota, již mnohou mysl nám odcizila, která by jinak byla zajisté vytrvala.“

„A jaký to prostředek?“ tázal se pan Fikar biskupa. „Vyslal jsem tajemníka svého Bílka,“ sděloval Augusta, „přímo ke kurfiřtovi do tábora, aby mi odtamtud přímých zpráv přinesl, kterak věci naše v Německu stojí.“

„A posud tu není žádného listu od něho?“

„Nikoli, Bílek osobně všeliké zprávy do Prahy přinese, neboť jsem mu zakázal písemně důležité zprávy sdělovati, jakéž od něho očekávám. Číhá zrada kol nás na všech stranách a snadno by nám neprozřetelné sdělení mohlo uškoditi, kdyby v známost našich protivníků vejíti mělo.“

„Kdy očekáváte návrat jeho?“ tázal se pán z Jelení.

„Již sám nanejvýše dychtím po novinách válečných, od nichž i naše spása závisí.“

„Každým okamžikem,“ odpovídal Augusta, „na dnešní den byl ustanoven návrat jeho, neboť lze předvídati, že se rozhodná rána na bojišti tohoto týdne povede. Vojska obou stran chystala se k velké bitvě, která osud celého protestantismu v Německu rozhodne.“

„A doložte též v Čechách,“ pravil vážně pan Fikar z Vratu, „spojili jsme až příliš těsně osud svůj s kurfiřtem saským, než aby porážka jeho nebyla též naší porážkou!“

„Toho bohdá nebude!“ zvolal horlivě Augusta. „Bůh stojí při spravedlivé věci naší a spojenci naší němečtí zajisté již v tomto okamžiku jsou vítězi nad armádou císařskou!“

„Dej tak Bůh!“ šeptal starý sudí královský a sepjav ruce, pohlédl s prosebným výrazem v oku vzhůru.

Vtom se otevřely dveře do poradní síně vedoucí a v nich se objevil Augustův sekretář Jakub Bílek. Uprášený oděv jeho i celé vzezření svědčily, že z daleké cesty přichází. Zdál se býti též velmi schvácen, jako to obyčejně při jezdcích bývá, kteří dlouhou jízdu na koni jeli a náhle se zase na svých nohou octli.

Radostný výkřik celého shromáždění vítal přicházejícího mladíka, neboť věděl už každý, že to dlouho a toužebně očekávaný posel biskupa Augusty, jenž měl důležité zprávy z bojiště přinésti. Jen Augusta sám nesdílel toto nadšení ostatních pánů. Bystřeji pohlédl v obličej sekretáře svého a bledost téhož, jakož i zděšenost, jaká se v oku jeho obrazila, nevěstila mu hned v prvním okamžiku nic dobrého.

„Přisámbůh!“ zvolal pan Václav z Jelení. „Vy právě včas přicházíte, mladíku, abyste kleslé mysli zase oživil! Však vidím, že sotva se na nohou držíte – zajisté jste jel dnem i nocí, abyste nám radostné noviny co nejrychleji oznámil; nuže, usedněte a odpočiňte si, než nám vyprávět počnete.“

Při těch slovech podal Bílkovi křeslo, na které ten také ihned sebou hodil, neboť schvácení jeho bylo skutečně veliké.

„Ba, jel jsem od včerejška bez ustání,“ pravil přerývaným hlasem, „a šest strhaných koní svědčí o rychlosti mé.“

„Vezmi ďas ty mrchy!“ volal pán z Jelení. „Zprávy vaše cenu jejich zajisté převáží.“

Bílek trudně hlavou zakroutil.

Nyní i biskup Augusta k němu přistoupil a chvějícím se hlasem se jej tázal: „Ty skutečně zlé zprávy přinášíš, synu můj? Tvé oko aspoň nezdá se nic dobrého věstiti.“

„Bohužel tak jest, otče můj,“ odpovídal se skleslou hlavou mladík, „mé zprávy jsou skutečně zprávy Jobovy.“

Všichni přítomni zbledli a ustrašeně jeden na druhého pohlíželi.

I Augusta oněměl, neboť pevně zvěst o vítězství kurfiřta saského očekával a nyní měl se snad na to nejhorší připraviti.

„Mluv,“ vyrazil konečně ze sebe, „čeho jest nám od kurfiřta očekávati?“

„Ničeho více, otče můj,“ zněla odpověď Bílkova jakoby hrobovým hlasem, „vše jest ztraceno!“

Děsný výkřik bolesti vydral se z prsou všech mužů, Augusta pak líce své zastřel rukama, neboť již se mu nejtemnější budoucnost před očima otvírati zdála.

„Co pravíš, mladíku!“ vzkřikl pan Václav z Jelení a prudce chopil Bílka za rameno. „Vše že jest ztraceno?“

„Bůh nás opustil, nezbývá nám žádné naděje více!“

„To není možné!“ naříkal starý Fikar z Vratu. „Tak hluboce nás ruka Páně nemohla ponížiti.“

„Ty nás klameš, hochu!“ řičel vášnivý pan Jelenský. „Lživé jsou zprávy tvé a též smrtelná bledost lící tvých je vylhána, abys nás jen polekal!“

Prudce vyskočil Bílek z křesla svého do výše, neboť výčitku lháře snésti nemohl.

„Nikdy nevyšla lež z úst mých,“ zvolal s planoucíma očima a vzpřímil se před prudkým rytířem, „ani nyní nemluvím než ryzí pravdu, že těžký osud nám Pán uchystal a že je vše ztraceno!“

„I já ručím za pravdivost slov jeho,“ pravil nyní Augusta, jenž první pohnutí své přemohl, „mladík tento nikdy není s to nás podvésti, a byť bychom to nejstrašnější měli z úst jeho slyšeti, věřte přece, že pouhou pravdu mluví jazyk jeho.“

Na to obrátil se k Bílkovi, jenž vděčným pohledem mu za toto svědectví děkoval, a doložil: „Tak mluv, synu můj, co znamená slovo tvé, že vše jest ztraceno?“

„Tolik, důstojný otče, že rozhodná bitva mezi císařem a kurfiřtem je prohrána, kurfiřt Hanuš sám zajat, všech zemí svých zbaven a k smrti odsouzen. Po armádě protestantské unie pak není ani stopy více.“

Kdyby byla hromová rána mezi přítomné udeřila, nebyla by takové ustrnutí mezi nimi vyvolala, jako děsná zpráva tato.

Augusta klesl v křeslo nazpět, oči jeho se zavřely a všeliký život zdál se z něho prchati.

Ostatní stáli jako zkamenělí a jen tu a tam se vydral bolestný vzdech z prsou, aneb vyřinula se slza z oka zakaleného. Nikdo nebyl s to ze sebe slova vypraviti, tak hrozné neštěstí nebyl nikdo z nich ani vzdáleně očekával.

Nyní již každý věřil slovům Jobova posla, že vše jest ztraceno a že pro české nekatolické stavy není žádné naděje více.

Účinek slov Bílkových byl tak strašný, že se mnozí z pánů a rytířů počali zlehka ze shromáždění ztráceti, jako by se meč rozhněvaného vítěze již nad nimi vznášel.

Zuby skřípaje pan Václav z Jelení za nimi pohlížel.

Brzy v síni již jen Bratří a Pražané kolem biskupa Augusty zůstali, vše ostatní co nejrychleji prchali z jeviště, kde odboj proti králi Ferdinandovi I. provolali.

První z pozůstalých se opět vzpamatoval Augusta, jenž nevšímaje si toho, že jej velká část dosavadních stoupenců opustila, kázal Bílkovi, aby bližších zpráv o porážce kurfiřtově podal.

„Když kurfiřt Hanuš,“ sděloval mladík, „marně čekal na pomoc páně Pflugovu v Durynsku, musel s vojskem svým ustoupiti, aby nebyl ze tří stran zaskočen, odkud nepřátelé proti němu postupovali.“

„Tedy Pflug, či vlastně my sami byli toho příčinou, že jediný náš spojenec zničen jest?“ vzkřikl s divokou hořkostí pan Václav z Jelení.

„Pak hanba nám, že jsme jen slovy dovedli plýtvati a mečů svých k činům pozdvihnouti neuměli! Pak právem nás stihni trest za zbabělé toto jednání, jež jsme sami zavinili!“

Augusta mu pokynul, aby se umírnil, a Bílek dále pokračoval:

„Kurfiřt ustupoval tedy k Labi a tam u města Mühlberku se pevně postaviv vyčkával posilu ostatních knížat německých, která však taktéž nepřicházela, také kurfiřt samojediný se musel postaviti trojnásobné přesile nepřítele, která naň jako bouřná povodeň přikvačila. Od západu Španělé, kteří každý krok svůj z Nizozemí po Německu mečem a ohněm značili, od jihu sám císař, jenž velel vojsku katolické ligy, a od východu arcikníže Ferdinand, syn krále našeho, s pomocným vojskem českým, jenž si chtěl prvních vavřínů válečných v této bitvě dobýti. Přesile takové nemohl kurfiřt dlouho odolati, po krvavém odporu bylo vojsko jeho na hlavu poraženo, polovice jeho ve vlnách rozvodněného Labe ztopena a druhá polovice buď na útěku pobita neb zajata. Já sám stěží vyvázl rotám španělským, které se hned po celé krajině rozproudily a nikoho nešanují, kdo pije z kalicha – veškerý protestantismus má býti vyhlazen!“

„A kurfiřt Hanuš?“ tázal se sotva oddychaje Augusta. „Byl v bitvě zajat, a jak jsem se na útěku svém v Drážďanech dozvěděl, od rozzuřeného císaře ještě na bojišti co klatbou římského Antikrista stižený odbojník k smrti odsouzen. Zda hrůzný ortel tento také nad nešťastným knížetem vykonán, není mi známo více, však tolik jisto již, že v kurfiřtství je pánem vévoda Mauric, kterýž se císaře přidržel, aby sobě lup nešťastného bratrovce pojistil. V Litoměřicích pak, kde král Ferdinand táboří, panuje dnes ďábelský ples, neboť zítra již má vojsko královské k pokoření Prahy vytrhnouti!“

Bílek skončil zprávu svou a hrobové ticho nastalo v síni. Zasmušile pohlíželi mužové před sebe, zdálo se, jako by již hrůzný anděl pomsty perutěmi svými nad hlavami jejich zachvíval.

Vtom pozdvihl Augusta prudce hlavu svou do výše a divoce planoucíma očima kolkolem se rozhlížeje, vzkřikl ve fanatické nenávisti své: „Kdo se odvažuje Ferdinanda ještě nazývati králem naším? On sám se zbavil trůnu svého a nikdy více nevkročí noha jeho na posvátné Hradčany! Nechť podařilo se mu zničiti spojence našeho, však národu českému nikdy nevloží nohu svou na šíji; a my všichni raději poslední krůpěj krve své na bojišti prolijeme, než bychom se před ním, co panovníkem této země kořili!“

Shromáždění mlčelo na tato slova biskupa svého.

„Ty chceš, otče, i nyní setrvati v dalším odporu?“ tázal se pan Václav z Jelení.

Divoký blesk vyšlehl z oka Augustova.

„Více než kdy jindy!“ zvolal posupně a vztyčil se v celé postavě své, aby přítomným tím více imponoval. „Nemáme pevnou Prahu v moci své, není lid zdejší pro nás zanícen, abychom hloučku žoldnéřů Ferdinandových platně mohli odporovati, kdyby se skutečně přede zdi pražské odvážil! Nestojí pak ještě Pflug z Rabštejna v poli, aby pochopům těm papeženským v záda vpadl, až my je zepředu pobíjeti počneme? Proč bychom dávali klesati mysli své, když vítězství nám musí kynouti, jak nyní národ sám se chopí meče za víru a svobodu svou, když stavové bojácní jej opustili a šíji svoji pod patu papežencovu chtějí skloniti! – Ano, vytrvám v boji proti Antikristu, jenž se chystá zadáviti pravou víru Kristovu, proti jeho zbrojnošům, nechť korunu neb přilbu nosí na hlavě své, a kdos pravý syn církve apoštolů, pojďte za mnou, tak jako celá Praha mne bude sledovati proti Ferdinandovi, až přitrhne s katany svými, aby nám všem připravil smrt potupnou na hranici kacířů!“

Povýšeným hlasem a s výrazem pravého fanatika pronášená slova biskupova elektrizovala Bratry a Pražany v síni pozůstalé, kteří beztoho k nejrozhodnějším přívržencům Augustovým náleželi, a již bez dalšího přemýšlení vše bouřně volalo: „Vytrváme! Žádného smíru s Ferdinandem!“

„Praha samojediná dovede se mu opříti!“ dokládal Fikar z Vratu. „Ostatní města pak zajisté nás neopustí v boji tomto!“

„Vzhůru do boje!“ opakovali ostatní. „Připravme vše k odražení útoku a svolejme lid do zbraně, aby hradby městské osadil! Za víru a jazyk otců hrdla svoje dáme!“

Mezitím se již v okolí radnice rozhlásila zpráva o příchodu posla z německého bojiště a o porážce protestantského vojska a měšťané počali se na náměstí shromážďovati. Jako obyčejně byli tu v krátké době tisíce lidu pohromadě, které hlučně o závažné události této rokovaly a každým okamžikem bouřlivěji si počínaly. Tajní jednatelé Augustovi dovedli z rostoucího rozčílení tohoto nejvydatněji těžiti a nejlépe se jim dařilo s vyhrožováním, že se nyní vítězný král Ferdinand do Prahy s vojskem svým vrátí, aby všecky odpůrce své na hrdlech a statcích potrestal a všecka nekatolická vyznání zcela vyhubil.

Takovéto řeči musely ovšem ve velkém obecenstvu, které nemá ve zvyku dlouho o pravosti věcí přemýšleti, strašnou bouři vyvolati, a není tudíž divu, že usnešení pánů na radnici shromážděných, aby se v dalším odporu proti králi Ferdinandovi vytrvalo, i v lidu před radnicí bouřlivého souhlasu došlo.

I tu bylo z tisícerých hrdel provoláváno:

„Pryč s Ferdinandem!“

„Chápejte se zbraní, bratří!“

„Vzhůru na hradby proti vojsku papeženců!“

„Praha se nezřekne nikdy víry otců svých!“

A jako zběsilí letěli pobouření měšťané zpět do domu, aby se ozbrojili a rozkazu k pochodu očekávali. Nebylo žádného svolávání ozbrojenců třeba, ve dvou hodinách bylo celé město na nohou a v každé ulici hemžilo se ozbrojenců, jako by dobývaný nepřítel již před branami města stál.

Když pak Augusta s ostatními pány z radnice vyšel, aby usnesení porady ve skutek uváděti počal, tu viděl již veškerý lid ve zbrani, jenž neustále volal do boje vedenu býti.

Oko velkého agitátora se při spatření tohoto nadšeného množství zajiskřilo, přece ale jakýsi trpký pocit v sobě potlačiti nemohl.

„Jaká to škoda, že podobné odvahy do boje nebylo v celé zemi,“ pravil k vedle stojícímu panu Fikarovi, „věci v Německu by byly zajisté zcela jinak dopadly, kdyby mohl Pflug z Rabšteina s armádou takovýchto Božích bojovníků nešťastnému nyní kurfiřtu Hanušovi včas ku pomoci přispěti!“

„Boží to pravda, důstojný biskupe,“ přisvědčoval soudruh jeho, „proto se postaví naše Praha ostatní zemi za příklad a převezme boj, jenž v Němcích ke škodě souvěrců našich dopadl. S lidem tímto se za mocnými zdmi svými dovedeme již Ferdinandovi a Španělům jeho obrániti.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vězeň na Křivoklátě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.