Roman Cílek

Syndrom odumřelé duše

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Roman Cílek 2016

© Obálka Zdenka Gelnarová 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7939-5 (epub)

ISBN 978-80-243-7940-1 (mobi)

Pěší pochod očistcem

Pozdní podzimní večer, prosycený tu rovnou deštěm, tu k zemi klesající mlhou, která se dešti téměř podobala, sice lákal k odpočinkovému spočinutí na lůžku, ale JUDr. Jáchym Zárybník se k této radosti propracovával dost obtížně. Nedokázal se odtrhnout od obrazovky počítače, kde se dle jeho pokynů míhaly texty smluv a jejich doplňků, dílčí ujednání, výpisy ze zákonných opatření, záznamy hovorů, čísla, grafy a rozpočtové tabulky, tu a tam nad tím, co se dozvídal, ověřoval si a kladl do logických souvislostí, i trochu vzdychl – a bůhvíkde v závitech jeho mozku, kde se zřejmě nachází také jakési velící centrum spánku, se díky tomu všemu motalo tolik protichůdných starostí a zádrhelů, že je od sebe musel razantněji než obvykle odhánět sklenkami koňaku v sesterském doprovodu dvou tabletek antidepresiva od kamaráda psychiatra.

Kombinace, jíž by neodolal ani statný kůň.

Doktor Jáchym Zárybník nebyl však kůň a vůbec už ne statný, byl jen nikoli už mladým a především unaveným člověkem, takže samozřejmě podlehl. Konečně tedy vypnul počítač, který mu tak jako tak nesděloval žádné radostné zprávy, natož že by mu nabízel nějaké vizuální potěšení, zvedl se ze židle, malátně a jen se zanedbatelným atakem výčitek odbytě zvládl povinné předspánkové úkony, načež zaujal útlumovou polohu ležícího střelce. Doufal, že v ní bude moci setrvat co nejdéle, pokud možno až do nějaké té proroky odjakživa ohlašované zkázy hříšného lidstva. Nebylo mu nic takového dopřáno. Apokalypsa se nedostavila, místo ní se o půldruhé hodiny později se vzrůstající intenzitou zvuku rozeřval na nočním stolku mobilní telefon.

Jen silou vůle se Zárybník donutil natáhnout ruku a přijmout hovor.

„Co… co je…?“ nesoustředěně a nikoli zrovna zdvořile se ohlásil.

Na zdvořilost si však naštěstí nepotrpěli ani na druhé straně spojení. „Ten hajzl!“ bez úvodu zaječel ženský hlas do telefonu.

Chvíli přemýšlel o tom, odkud je mu ten hlas povědomý, krátce zaváhal i nad tím, co je to hajzl, poté mu obojí došlo – a až pak se zmohl na kloudnou větu: „Proboha, Soňo, co se děje?“ A pak připojil ještě dotaz: „Víš vůbec, kolik je hodin?“

Volající se však odmítla bavit o zvyklostech časomíry.

„Proboha, co je mi do toho?!“ vyjekla. „Kašlu na to, kolik je hodin! Utekl – Hlavnička, ten sviňák zamidrákovaný, prostě zmizel… zmizel s penězi, které jsme mu dali, i s kdovíčím ještě. Bůhví, co má v úmyslu. Třeba nás chce prostě prodat. Zakroutila bych mu krkem, kdybych…“ chrlila ze sebe zdrsnělým hlasem, jako by to v té chvíli už ani nebyla ona, ta noblesní žena, obdarovaná rodiči krásným jménem a vybavená přemírou sebevědomí.

„Počkej přece,“ zarazil ji navzdory všem okolnostem rychle se probouzející Zárybník, protože to, co mu sdělovala, se opravdu nedalo přejít mávnutím ruky, zaklapnutím telefonu a rychlým návratem do poklidné říše snů, přivolaným s pomocí koňaku a prášků od kamaráda psychiatra. A tušil, vcelku pravdivě tušil, že hodiny a dny, které přijdou, nejenže nebudou snadné, ale mohou mít i podobu očistce.

„Čekat…? Na co mám čekat?“ zeptala se.

„No… není to prostě nějaká blbost? Nechce se mi věřit, že by Zdeněk…“

„Nejmenuj, hergot!“ zarazila ho.

I přes clonu únavy se naštval. „Tak dost! Hysterie nám nepomůže – a tys před chvílí řekla rovnou jeho příjmení. Musíme se chovat rozumně, a ne vyvádět jako pominutí, tím bychom všechno prohráli. Co kdyby sis vzala taxíka, přijela sem a…“

„Ne, to ne!“ opět mu nedovolila dokončit větu.

„Nemůžeme si dovolit scházet se u tebe, Jáchyme. Jedině někde mimo.“

„Dobrá,“ připustil, „v tom máš asi pravdu. Ale aspoň mi pověz, jak víš, že on… ten náš člověk… zmizel?“

„Ani o tom se nedá vykládat do telefonu. Prostě to vím. Už jsem mu v poslední době tolik nevěřila, vlastně jsem mu nevěřila skoro vůbec, a mívám ve zvyku…“

„… pojistit se,“ doplnil ji, „a to proti každému a vždycky – že ano? S touhle tvou životní zásadou jsem se i já již stačil seznámit.“

Čekal po těch slovech další její výbuch.

Nedočkal se, možná neměla na něco takového dostatek sil, nebo už se, a to pravděpodobněji, rozběhly její myšlenky po zcela jiných cestách. „No a?“ prohodila neútočně. „Není to snad správné?“

„Jak kdy. Ale nechme toho, prosím. Nyní se musíme zabývat situací, která vznikla. Vsadím se, jak tě znám, že už jsi něco vymyslela.“

Odsekla: „Udělá to snad za mě někdo jiný? Nebuď směšný, prosím tě. Kdyby ale bylo opravdu po mém, a kdyby to šlo, nejraději bych zase zvolila…“ zarazila se. „Zkus hádat. V němčině je pro to, co mám na mysli, takový specifický pojem.“

„Poslouchej, Soňo, nebudeme si ty hlavolamy z cizích jazyků předkládat raději z očí do očí? Řekni mi kdy a kde, a já se ti přizpůsobím.“

„Dobrá. Dnes – v jedenáct dopoledne. A tam, kde jsme spolu naposledy obědvali. Bylo to na Smíchově. Ty sis dal nějaké ryby a já…“

„Vzpomínám si. Přijdu.“

Ukončil hovor, odložil mobil, a protože mu bylo jasné, že do rána je daleko a on má nyní malou šanci znovu usnout, šel se do kuchyně napít. Prvně sáhl po minerálce, pak se rozhodl pro pivo v plechovce. Produkt Made in Germany. A právě tam, u dveří ledničky, mu v této souvislosti bleskl hlavou německý pojem, který se Soňa Vilímcová neodvážila do telefonu vyslovit.

Endlösung… to zřejmě měla na mysli. Konečné řešení.

Proboha – copak všemu nebude jednou konec?! Zamrazilo ho, a nebylo to pouze chladem přecházejícím mu do těla z plechovky, kterou křečovitě svíral v ruce, byť i na její obsah ztratil chuť. A uvědomil si také, že se na tu předpolední schůzku s krásnou Soňou, s níž se dříve vídával tak rád, ani trochu netěší.

Čekal a byl čím dál nervóznější.

Z oken smíchovské restaurace, kde se měli se Soňou setkat, byl výhled na křižovatku, jíž vévodila nevšedně vyhlížející banka, přičemž výborné knihkupectví, krčící se před lety v jejím těsném sousedství, už dávno zaniklo. Kéž bych s sebou měl aspoň jednu jedinou knihu, pomyslel si, snad bych tím aspoň kus té nervozity zahnal. Ale knihu s sebou žádnou neměl, troje noviny v politickém výběru zleva doprava, které si cestou koupil, přečetl na rozdíl od jindy od úvodníků až po sport, ale nic z toho, co se dozvěděl, ho sebeméně nezaujalo. Zato zdejší jídelní lístek – vcelku pozoruhodný – byl schopen už skoro zpaměti odrecitovat, i když dobré vychování mu zabraňovalo v tom, aby si objednal jídlo před příchodem té, s níž hodlal poobědvat. S chutí by se také něčeho ostřejšího napil, ale protože nevěděl, jak a k čemu se den nakonec vyvine, držel se i v tomhle směru raději při zemi.

Nešla a nešla.

Čtvrthodinku zpoždění bral za společenský ústupek vůči dámě, ačkoliv zrovna Soňa tohoto privilegia nevyužívala a svou přesností, jež je prý výsadou nejen králů, ale i královen, se občas také chlubila. Po půlhodině však již znejistěl a hlavou se mu začaly honit různé představy, a po hodině vylovil z aktovky mobilní telefon a zkusil ji někde dostihnout. Všude se mu hlásily záznamníky – vzkazy však pro jistotu nenechával.

Něco se muselo přihodit, usoudil.

Něco dost závažného, protože jinak by… – přihodil k tomu ještě jedno polínko.

Rozhodl se odejít až po devadesáti trpně promarněných hladových minutách, zaplatil dvě kávy a tři minerálky, odskočil si na toaletu a ve dveřích potom mávl na pozdrav mladé a nápadně nohaté servírce, která už před chvílí s účastnou prostořekostí dala najevo, že je škoda, když takhle sympatickému pánovi nejenže jeho rande nevyšlo, ale ještě k tomu odchází nenasycen. Byly doby, kdy by v takové poznámce hledal náznak pokusu o sblížení a možná se i pokusil toho jednorázově využít, dnes mu podobné úmysly ani nepřišly na mysl.

Hergot, proč to Soňa udělala?!

Že by také… někam zdrhla, jako ten Zdeněk Hlavnička, hajzl proradná, který…?

Anebo…?

Samé otázky, žádné odpovědi.

Auto měl zaparkované v místech, kde před lety spočíval na podstavci osvoboditelský tank a mířil svou hlavní do Kinského zahrady, blíž předtím místo nenašel. Zaváhal, zda má tu jednu stanici ujet tramvají, nakonec šel raději pěšky. A až když ve svém voze usedl za volant, uvědomil si, kolikrát se za tu nedlouhou cestu ohlédl a zkoumavě se zadíval do obličejů lidí kolem sebe, a také mu došlo, s jakou mírou do té doby nikde nepoznané nejistoty otevíral dveře auta a jak s pocity o trochu jinými než zcela obvyklými se nyní chystá učinit to, co je pro řidiče počinem víc než všedním: zastrčit klíček do otvoru zapalování – a otočit jím.

Nelíbily se mu tyhle pocity, protože je uměl pojmenovat.

Byl to strach.

Umocněný tím, že se mu do všeho, o čem z různých zorných úhlů – jak bylo jeho právnickou myslí i vzděláním dáno – přemítal, opakovaně a čím dál sugestivněji zaplétalo ono hnusné, tragicky v minulosti zneužité německé slovo, které Soňa při nočním telefonickém hovoru nevyslovila, ale výmluvně nazvala specifickým pojmem.

Endlösung. Blbost, okřikl se.

Mne se přece nějaké konečné řešení netýká a ani týkat nemůže, a to hlavně a především proto, že mne naše milá carevna Soňa ještě moc a moc potřebuje a podle všeho – snad – bude potřebovat až do konce. Tak je to! Zárybník vztekle uhodil do opěradla u sedadla spolujezdce a zbrkleji než kdy jindy, jako by to chtěl mít rychle za sebou, nastartoval.

Nádhera: rozběhl se jen motor spolehlivého japonského vozu.

Sevřel si obličej do dlaní a silně stiskl. Prý to pomáhá.

Nepomohlo.

Takhle to dál nejde – sedět a s vnitřkem rozklepaným jako sulc nečinně čekat, co udělají ti druzí. Všichni ti druzí, uvědomil si advokát JUDr. Zárybník a začalo v něm převažovat ponižující trauma totálního obklíčení. Rozhodl se. Čekat jako tupé dobytče u bran jatek, ne, to ne, to ode mne nikdo nemůže chtít. Za žádnou cenu, tedy ani za tu cenu, kterou jsem až dosud byl ochoten akceptovat. Vstal ze židle, spisy, které nechtěl nechávat přímo na stole, zamkl do trezoru, jiné – ty, na kterých mu ještě více a jaksi aktuálně záleželo – uložil rovnou radě ji do aktovky.

Potom otevřel dveře do sousední místnosti.

„Není mi dobře, Haničko, a tak si půjdu raději lehnout,“ oznámil v předpokoji své asistentce. „Podívejte se, prosím, jestli by se to, co máme sjednáno na nejbližší hodiny a možná i na zítřek, nedalo odvolat.“

Zkoumavě mu pohlédla do tváře.

„Už jsem si všimla, pane doktore, že v poslední době vypadáte velmi unaveně,“ řekla skoro mateřsky z pozice své zakulacené postavy a obličeje se silnými brýlemi. „Jen jděte, jděte. Odvolat se dá přece všechno. A i kdybych někoho náhodou nezastihla a on přišel, omluvím vás a sjednám s ním náhradní termín.“

„Jste anděl, Haničko, děkuji.“

„No, nevím jak vy, ale anděla si od dětství představuji trochu jinak,“ zasmála se a svou buclatou, opravdu trochu andílkovskou rukou k sobě přitáhla knihu denních záznamů a telefonní přístroj. „A jděte, mohu-li vám poradit, raději hned, abyste na některého z klientů nenarazil ve dveřích.“

„Půjdu,“ poslechl. A šel.

Sjel výtahem do přízemí a zvykově zamířil k autu, které měl na vyhrazeném parkovišti za domem, pak si to ale rozmyslel, vyšel na ulici a napřáhl dlaň do vozovky. Nechtělo se mu dnes sedat za volant a byl si jist, že by byl špatným, přespříliš nesoustředěným šoférem. A také se mu s naléhavostí, kterou ještě před chvílí netušil, chtělo učinit něco, co by jako řidič udělat nemohl, a chtělo se mu to učinit pokud možno hned. Taxikář, který si všiml jeho ruky a zabrzdil u chodníku, byl mladý, vlasatý, ale nevypadal na gaunera a snad ani nebude mít ve zvyku oslovovat své zákazníky protivným slovem šéfe, což JUDr. Zárybníka pokaždé rozčilovalo.

„Kam pojedeme, pane?“

„Jestli máte dost času, bude možná toho pojíždění trochu víc, třeba i kousek mimo město.“

„Svému času si velím sám,“ řekl drožkář. Chytré!

Zárybník přikývl a navrhl: „Víte co? Ze všeho nejdřív mne dopravte někam, kde nevříská muzika, mají tam čisté skleničky a něco mi do nich nalijí.“

Taxikář se něho zaujatě podíval a při úsměvu předvedl bílé zuby. „Pokud vím, tak zde v okolí je mnoho takových zařízení.“

„To jistě, ale tady se mi to nehodí, chci prostě jet někam jinam. Kamkoli.“

„Už rozumím, pane,“ kývl mladý muž, který vypadal trochu jako student, jenž si taxikařením jen přivydělává, a rozjel se. „Smím vědět… mohu-li si dovolit ještě jednu otázku,“ řekl po pár stech metrech, „zda bude těch skleniček, o kterých jste se zmínil, povícero?“

Obratnou formulaci dotazu ocenil Zárybník dokonce i jako právník, a také se po dlouhé době zase jednou zasmál. „Žádný strach – nepředpokládám, že bude vaším úkolem odnášet mne z lokálu na ramenou a následně po mně čistit pozvracená sedadla.

Nejsem alkoholik, pokud vás to čirou náhodou napadlo. Jen si potřebuji k něčemu, co mne čeká, dodat sílu.“

„To znám,“ řekl taxikář.

A už dost, okřikl se a poručil sám sobě JUDr. Zárybník, ještě jsem nevypil ani kapku a už mám povídavou náladu. Za chvíli bych tady tomu klukovi vyklopil i to, co mi leží na srdci jako balvan. Balvan ne, opravil se vzápětí, balvan je proti tomu pouze oblázek vyplavený mořem na pláž, tohle je spíš pořádný kus skály.

Pes štěkal jako zdivočelý.

Zaznívalo to odkudsi ze zadní části domu, snad z nějakého přístavku, ale vila sama o sobě působila, jako když se tudy prohnala morová rána či nucený odsun nevhodného obyvatelstva. Zárybník marně zkoušel oba zvonky, z nichž ani na jednom nebylo, nikoli asi ze skromnosti, uvedeno jméno, pak požádal taxikáře, aby několikrát zatroubil, a když ani to nepřineslo výsledek, obešel po chodníku rohovou zahradu a snažil se nahlédnout přes živý plot.

„Nemám přelézt branku a podívat se dovnitř?“ nabídl se z okénka vozu drožkář.

„Ne, to rozhodně ne… něco takového si nemůžeme dovolit. A jak slyšíte, je tam také nějaký divoký čokl, o němž nevíme, co by udělal.“

„Jak myslíte, pane,“ pokrčil rameny řidič, a pak řekl ještě něco, co říci nemusel: „Asi budete muset vzít na vědomí, že ti lidé nejsou doma.“

„Vzácný postřeh,“ nespravedlivě odsekl Zárybník a cítil, že své niterné vykolejení přestává ovládat, dokonce ani ty dva koňaky, které do sebe před chvílí vlil v útulném bistru s dámskou obsluhou, kam ho taxikář zavezl, neměly trvalejšího účinku.

„Díky za ocenění,“ ušklíbl se mladý muž, zahloubal se do motoristického časopisu a dal tím najevo, že jediné, co ho bude na tomhle ritu od této chvíle zajímat, bude údaj o směru jízdy a částka na taxametru. Vlastně půjde o součet dvou částek: za ujeté kilometry i za to, když takhle zbůhdarma někde postávají, protože ten zvláštní chlapík, který si ho najal, zřejmě neví, co si počít. Ani s časem, ani sám se sebou, ani s chutí na další chlast. Hlavně, aby věděl, co a jak si počít s penězi, až dojde k placení. Nevypadá sice zrovna jako bezprizorní chuďas, ale člověk nikdy neví, napadlo ho ještě, a rozhodl se, že se na okamžitou hotovostní solventnost svého zákazníka při vhodné příležitosti zeptá.

Brzy se naskytla.

JUDr. Zárybník vylovil ze zadní části vozu aktovku a jal se úřadovat na lavičce, která stála opodál. Prvně promačkával čísla na klávesnici mobilního telefonu, ale nikoho zřejmě neuhnal. Pak neuroticky listoval nějakými papíry, a když dolistoval tam, kam dolistovat chtěl, šel si od taxikáře vypůjčit mapu.

„Jakou mapu? Plán Prahy, automapu celé republiky, případně euroatlas…?“ zeptal se šofér.

„Automapu republiky.“

Po chvíli se tápající zákazník znovu vrátil k okénku auta, rozloženou mapu prostrčil okénkem před řidičovy oči a prstem ukázal: „Sem bych potřeboval dovézt. A možná s vámi pojedu ještě nazpět – ale to zatím nevím.“

Drožkář se podíval, přikývl, zastrčil mapu do úložného prostoru na dveřích a řekl: „Odhaduji, že je to odtud nejméně padesát kilometrů. Rád tam s vámi pojedu, dokonce tu končinu trochu znám, ale chtěl bych se předtím zeptat – budete platit hotově?“

„Ovšem. Proč se ptáte?“

„No… chci mít prostě jen jistotu.“

„Mám vám snad ukázat obsah peněženky?“ Mladík mu zpříma pohlédl do očí. „Netřeba, stačí mi vaše slovo, pane. Vyjedeme hned?“

„Ano,“ přikývl Zárybník.

Poté si šel posbírat své věci z lavičky, ještě jednou se cestou k autu ohlédl po mlčící vile, odkud se ozýval stále jen ten idiotský pes, a jak byly čím dál víc všechny mužovy pohyby nekoordinované a roztřesené, neúplně domáčkl pojistné zavírání svého kufříku. Stalo se tudíž to, co se stát muselo: víko se rozevřelo a obsah se vysypal na chodník. Zaklel, přiklekl, bez jakéhokoli skládání shrnul všechno do aktovky a poděšeně se ohlédl po řidiči. Ten naštěstí mezitím vystoupil z vozu a věnoval se otírání předního skla, takže si nemohl povšimnout toho, co by ho před cestou z města určitě zneklidnilo.

Že jeho pasažér nemá v aktovce jen papíry a mobilní telefon.

Že tam má i zbraň.

Přesněji řečeno: samonabíjející pistoli CZ – G 2000 v provedení pro náboje 9 mm Luger. Pistolku ne moc velkou, ne moc malou, zkrátka tak akorát.

„Jsem připraven,“ řekl o chvíli později JUDr. Zárybník, když usedl na sedadlo spolujezdce a setřel si z čela pot.

„Já taky,“ odvětil šofér a vsunul se na své mís to za volant.

Připomínalo to ztlumenou loretánskou zvonkohru.

Sjížděli zrovna ze strakonické silnice k Dobříši, když se ta malebná kaskáda zvuků ozvala. Taxikář se podíval na utrápeně zamyšleného muže vedle sebe a ukázal hlavou dozadu: „Myslím, že vám zvoní v aktovce mobil.“

Doktor Zárybník se trhnutím probral. „Jo, děkuji,“ řekl, sáhl dozadu, s hekáním vylovil z kufříku telefonní přístroj a neurčitě se ohlásil. Potom chvíli poslouchal a už jen z toho, jak při tom naslouchání strnule mlčel, se dalo vyčíst, že neslyší dobré zprávy, pak v jednom okamžiku skoro až bolestně vydechl a vzápětí nevěřícně prohlásil: „Ale ne, to není možné, Soňo! Zrovna tam jedu a myslel jsem, že… že tě tam…“ Hned poté zase poslouchal, položil pár otázek, ale nebylo jisté, zda obdržel uspokojivé odpovědi, a když potom hovor bez rozloučení ukončil, měl obličej k nepoznání zrudlý vzrušením.

Panebože, tohle je rito za všechny prachy! pomyslel si řidič, když se na zákazníka kontrolně podíval, ještě mi tu v autě zkolabuje – a co si s ním počnu.

„Stalo se něco, pane?“ zeptal.

„Ne… nic se… opravdu nic,“ přerývaně vydechoval Zárybník, „zastavte ale, prosím, tady u krajnice, já si jenom musím rozmyslet, co uděláme dál.“

„Beze všeho.“

Rozmýšlení trvalo pouhých pár desítek vteřin.

„Pojedeme dál,“ oznámil zákazník. „Tam, jak jsem vám to předtím ukazoval na mapě. Pamatujete si to?“

„Jistě,“ přikývl řidič a jeho vůz se dal znovu do pohybu, „přes Dobříš na Rosovice a v Pičíně vpravo do lesů směrem k Bukové. Jsem přesvědčen, že všechno bude v pořádku,“ dodal chlácholivě, jako kdyby ve volných chvílích navštěvoval kurzy pro amatérské psychoterapeuty.

Jenže nebylo, nebylo to v pořádku, nic nebylo v pořádku.

Zhruba dva kilometry před cílem je se zběsilým houkáním předjela sanitka. A když popojeli ještě o něco dál, bylo jasné, že vpředu se něco neobvyklého děje. Po dalších pár stovkách metrů se už dalo zhruba pochopit, o co jde: z vilky na okraji vesnice stoupal k nebi kouř, podobající se dávnému indiánskému znamení, a vozovka kolem domku byla k neprůjezdnosti zatarasena. Stáli tam se svým objemným monstrem hasiči, byl tam policejní vůz, ještě nějaká další auta, mezi něž se vklínila i sanitka, kterou před chvílí viděli…

„Stůjte, prosím!“ energicky zavelel JUDr. Zárybník. A hned poté, tentokrát už bez rozmýšlení, přidal další a notně uspěchaný pokyn: „Otočte vůz támhle u vjezdu na pole, už nikam dál nepojedeme. Odvezte mne tam, kde jste mne v Praze naložil. To je vše. A omlouvám se…“

„Proč byste se omlouval, pane? Jen jsme se přece trochu projeli. A je tu kolem docela hezky,“ pokusil se odlehčit situaci drožkář–psychoterapeut, ale cítil, že to není to pravé ořechové.

Zákazník ostatně na jeho pokus o žert ani nezareagoval, schoulil se ještě víc sám do sebe a hlavou se mu hnala přinejmenším stoletá povodeň myšlenek. Kdyby byly okolnosti jiné, jen trochu jiné, zauvažoval by zřejmě svým právnickým mozkem také nad tím, že tadyten nikoli primitivní kluk za volantem by si z toho, co se dělo, mohl – pokud by chtěl – leccos domyslet, do hry by tedy mohl přisednout nepříjemný svědek, ale čím důkladněji JUDr. Jáchym Zárybník hodnotil všechna pro a proti, tím nezvratněji docházel k názoru, že na ničem z toho, o čem by mohl a vlastně i měl nyní uvažovat, v podstatě nezáleží. A potažmo, že skoro na ničem už vlastně nezáleží. Věděl jen jedno: že se potřebuje rychle dostat do Prahy, vzít si své vlastní auto a vyjet na důležitou, snad rovnou osudovou cestu, o které sice neví, ale v skrytu duše přece jen s obavami tuší, jak skončí.

„Přidejte, prosím,“ řekl unaveně, když po víceproudé silnici dorazili k Cukráku a město bylo skoro již na dohled, „já už značně spěchám.“

Řidič poslechl, v mezích možností přišlápl plyn, nic k tomu ale raději neřekl a opakovaně si pomyslel, že to budou dnes nesnadno vydělané peníze. A vlastně se i těšil na okamžik, kdy už tady toho zoufalce, s nímž to začalo trochu jako legrace se skrytým alkoholikem a končí to v nepříjemné podobě nerváku s člověkem v těžké depresi, patřičně zinkasuje – a hlavně vyklopí tam, kde na něho před pár hodinami shodou náhod narazil.

Zatraceně…!

Kdyby to ještě aspoň trochu šlo, nejraději by se Soňa Vilímcová vrátila nazpět do činžovního domu, z něhož právě vyšla. Ale jistě ji už zahlédl, a o pouliční scénu v sicilském stylu z mnoha důvodů nestála. Nedalo se tedy učinit nic jiného: přistoupila k autu, nasedla sice, ale na muže uvnitř skoro ani nepohlédla.

„Tak jsi mě přece jen vyšťáral, Jáchyme,“ oslovila ho se vztekem v hlase. „Na to, že jsi advokátem… a říkáš o sobě, že zkušeným advokátem, se chováš jako hlupák. O tomhle bytě Katky Semrádové, která je na stáži v Londýně, jsme přece mluvili jako o našem útočišti pro vysloveně krizové chvíle. A ne abychom se tu scházeli před domem na chodníku jako dva idioti, kteří jdou na rande.“

Díval se na ni a v očích měl prázdno. „Třeba už zrovna tohle jsou ony krizové chvíle, Soničko. A možná jsem sem opravdu přišel na rande. Když jsi mne v restauraci na Smíchově, kam jsme si to při tom tvém nočním zavolání domluvili, nechala čekat a bez omluvy jsi tam nepřišla, připadal jsem si jako zamilovaný student, kterého nechala holka – a on přesto stále mačká v dlani puget, který koupil za poslední peníz ze stipendia.“

„Ale no tak, nesnaž se,“ usadila ho s úšklebkem, „poetické vyjadřování nikdy nebylo tvou silnou stránkou, a už to na stará kolena nedoženeš. Schůzku na Smíchově jsem prostě nestihla – promiň, ale něco neodkladného mi do toho přišlo. A telefonovat jsem ti za daných okolností nechtěla. Snad se ale zase tolik nestalo.“

„Nestalo! Proboha, víš vůbec, Soňo, co se děje?! Že nevíme, kam se poděl náš… vlastně to byl tedy spíš tvůj vykutálený společník Zdeněk Hlavnička. A jestli proti nám, jak jsi sama naznačila, nehraje s bůhvíkým a bůhvíkde nějakou zatraceně záludnou hru. Nedochází ti ani to, že tě pravděpodobně shání policie přinejmenším kvůli svědectví o tvém muži, který možná ten váš venkovský barák za Dobříší sám podpálil… pokud to nebylo úplně jinak… a málem tam i uhořel? A třeba dokonce uhořet chtěl.“

Prudce trhla hlavou: „Hergot, nedramatizuj! Nechtěl uhořet a nic zvláštního se mu nestalo, jen se trochu nadýchal kouře. Ale…“ rozčileně pohodila kabelkou z hadí kůže ve svém klíně, „samozřejmě tím všechno zkomplikoval! Umí vydělat slušné peníze, rozumí velkým financím, možná umí i docela dobře řídit tu banku, kde řediteluje, ale na svůj vlastní život prostě nestačí. Je to slaboch! Ujel na chalupu, když už nevěděl kudy kam, a namazal se tak, že ani nevěděl, co dělá.“

„A proč?“

„Co – proč?“

„Proč se tak namazal? Nikdy jsi neříkala, že by tvůj manžel měl problémy s alkoholem.“

„O to se nestarej,“ vyštěkla, „záležitosti kolem Vilímce si dokážu ukočírovat sama a nebude to tak složité. Kdekdo v našem okolí ví, že je to u nás už dávno na rozvod, takže nemohu ručit za jeho potřeštěné kroky. A papíry, které jsem od něho pro další podnikatelské kroky potřebovala… které my dva potřebujeme,“ opravila se, „už mám u sebe. Nyní je jen třeba vzít rozum do hrsti.“ Zkoumavě na něho pohlédla. „Hlavně tebe se to ovšem týká, Jáchyme. Nemůžeme už udělat žádnou další chybu.“

„Proboha – copak já něco pokazil?!“ bránil se.

„Ty sis co chvíli dopřávala v posteli s Tomášem, s tím laciným mladým frajerem, který asi ze všeho nejlíp umí vyhrožovat lidem, odstraňovat je z cesty a ubližovat jim – a ještě se v tom vyžívá. Je to maniak, to on především všechno zvoral. Ale tobě byl na to, abys mu dělala matraci, dost dobrý. A možná ani nebyl jediný, koho jsi takhle jako veselá vdaná panička odměňovala, třeba byl mezi nimi i ten idiot Hlavnička, který možná zmizel jen proto, že se Tomáše, a tedy i tebe začal bát. Asi kvůli tobě také žárlil, a proto…“

Přerušila ho: „Odměňovala…! Co je to za blbost?! To si tu budeme dělat žárlivé scény?! Když jsme to po tvém rozvodu táhli my dva spolu, a jak dlouho, taky jsi to cítil jako odměňování od veselé vdané paničky a bral mě jako matraci?! A mimochodem: s Hlavničkou jsem nikdy nic neměla: stokiloví upocení pořízci nejsou mojí krevní skupinou, a jemu šlo ostatně jen o prachy.“

„Snad. Ale Tomáš…“

Zklidnila se a zamyšleně kývla hlavou, jako kdyby načínala další kapitolu rozhovoru. „Výjimečně ti dávám za pravdu. Měla jsem s ním své plány, ale situace se v posledních hodinách zgruntu změnila a Tomáš Hrusík se pro nás stal opravdovým problémem. A mohlo by to být čím dál horší. Asi jsme ho neměli… tak hluboce zapojovat. Začal trojčit a nebudeme to s ním mít snadné.“

„Hovoř, prosím, v jednotném čísle. Ty jsi ho zapojovala. Já ne, já bych mu nesvěřil ani místo domovníka.“

„Dobrá, dobrá. Víš co – pojedeme odtud, ne?“ vybídla ho. „Nemůžeme tu postávat donekonečna.“ Poslechl, nastartoval a odpíchl se z místa s protivným pískotem pneumatik.

„Kam mám jet?“

„To je jedno. Hlavně někam, kde po nás nebude kdekdo čučet. Navečeříme se a potom…“

„Proboha, Soňo, ty máš v téhle vypjaté chvíli chuť na jídlo?!“

„Nemám. Ale jíst se musí. A když už jsi za mnou takhle nezvaně přijel, aspoň posedíme a poradíme se, co a jak dál.“

Hnali se po výpadovce z města.

Nedostudovaná stavební inženýrka Soňa Slezáková, dle vizitky, kterou tu a tam rozdávala, podnikatelka v realitách, ztichla a jako by se chystala k tomu, co musí nyní říct. A co také řekla: „Je třeba udělat ještě jednu věc, Jáchyme.“

Obával se každého dalšího jejího nápadu. A obával se právem.

„Mluvil jsi o tom Hrusíkovi – o Tomášovi. U něho jsem opravdu sáhla vedle, uznávám to a kaji se. A už mi tohle selhání nevyčítej. Věci jsou nyní takové, jaké jsou, s tím nic nenaděláme. A nám nezbývá nic jiného, než se Hrusíka… prostě… nějak zbavit…“

„Cože!“

„Zbavit,“ zopakovala dávkovaně.

„Co tím chceš říct?“ zeptal se rozechvěle, tušil však, že by se raději ani ptát neměl.

„No dobře, můžeš si hrát na nechápavého, jestli ti na téhle póze záleží,“ zasmála se. „Však ono ti to, co se bojíš vyslovit, dojde, až si okolnosti střízlivě proženeš hlavou. Musíme to udělat, tím se kruh aspoň z této strany uzavře a už nebude třeba čehokoliv se bát.“

Jen navzájem sami sebe, napadlo ho, ale nechal si tu myšlenku jen pro sebe.

„A dál?“ zeptal se místo toho.

„Co dál…? Mám ty peníze, už je mám doslova na dosah ruky – a než se v bance u mého drahého manžela, u slovutného pana ředitele Přemysla Vilímce, dopátrají, jak to s těmi úvěry na bytovou výstavbu bylo doopravdy, můžeme být kdesi hodně daleko.“

„Kdo?“

„Jak – kdo? My dva přece, Jáchyme.“

„Aha. Jenže… neslibovala jsi snad něco podobného spíš tomu Tomášovi? Je mladší, byli jste jako dvě hrdličky – a my dva spolu už dávno přece…“

„Staré lásky nerezaví, říká se to přece.“ Mávla rukou. „A Tomáš – to byla jen taková líbivá epizodka.“

„Pěkná epizodka. Nevadilo ti, když se tě v posteli dotýkal, že má na rukou krev? Zabil přece před rokem tu ženu ze stavebního úřadu, která se nějak domákla…“

„Myslíš Sadílkovou? Ale kdepak. To Tomáš neudělal, najal si na to nějakého maníka – ale toho pak musel umlčet, když hrozilo, že není dostatečně spolehlivý.“

„Proboha, Soňo!“ skoro vykřikl. „Co je tohle za slova: najmout si, umlčet, zbavit se…?“

Ušklíbla se. „Zase to tvé hloupé moralizování! Kde vůbec žiješ, doktore? Jsou to prostě slova jako každá jiná. Když je taková doba. A když je jich v tom, do čeho se s vědomím rizika i zisků pustíš, nezbytně třeba. Nemusí se ti to líbit, ani já se ničím z toho nekochám, ale je to prostě tak.“

„Jsem rád, že mi dovolíš, aby se mi to aspoň nelíbilo. A navíc přiznávám, že jsem prožil v posledních dnech a hodinách chvíle, kdy jsem se i já bál o život. Strachoval jsem se sednout si do auta, aby mi tam Tomáš, ten tvůj manekýnský idiot, kterému jsem dal najevo, že si ho nevážím… nebo někdo podobný z jeho okolí… nestrčil třeba bombu.“

„Blbost,“ odbyla jeho úvahy mávnutím ruky. „Ale když jsi to sám takhle připomněl, vraťme se, prosím, k otázce, co udělat s Tomášem. Je dnes… vím to… na své chatě za Zbraslaví, je tam sám – a nebude to tedy nijak těžké. Pojedu s tebou, budu ti stát třeba i těsně za zády, když si to budeš přát, ale musíš to udělat ty, Jáchyme.“

„Já?“

„Kdo asi jiný? A musí se to stát brzy, skoro hned, nesmíme dát tomu blbci čas, aby udělal něco nenapravitelného.“

Trhl sebou a prsty, jimiž svíral volant, se mu rozechvěly.

„Skvělé – to je nádhera!“ chrlil ze sebe. „Přeješ si, Soničko, abychom ten mord spáchali ještě před večeří, jaksi nalačno, nebo se mohu před tím, než se poprvé v životě stanu vrahem, trochu najíst? Navrhuji druhou variantu. Najdeme v okolí útulnou hospůdku, necháme si na stole zapálit svíčky a vybereme z jídelního lístku něco obzvlášť dobrého…“

„Nech toho!“

Nenechal: „A když už jsme, Soňo, načali řeč o všelikých radostech života, nemohli bychom se zase po dlouhé době pomilovat? Třeba hned tady na zadním sedadle. Jednou jsi sice prohlásila, že nepohodlné laškování není tvůj šálek čaje, ale myslím, že to zvládneš, když se budeš snažit. Anebo mi alespoň dovolíš, abych si to sám udělal před tvýma dychtivě rozzářenýma očima, to přece bývala naše zpestřovací specialitka. Anebo že by sis navlékla hebkou rukavičku a pomohla mi, tak jsme to přece… pokud si vzpomeneš… dělali hned ten první večer, kdy jsme…“

Zmlkl, protože mu došla slova.

A také ona mlčela: co by se také k jeho trochu až hysterickému výlevu dalo dodat.

Přibrzdil, zastavil na odpočívadle a podíval se na ni, jako kdyby ji viděl poprvé. Neobrátila se k němu, hleděla před sebe – a i v téhle vypjaté chvíli, kdy ve vzduchu mezi nimi jiskřilo všechno zlo a ani zlomek lásky, si JUDr. Jáchym Zárybník uvědomoval, že je z profilu opravdu krásná. Energická, přitažlivá a prostě krásná. Připomínala mu bustu nějaké řecké bohyně, ale nemohl si vzpomenout které. A také na tom příliš nezáleželo.

„Jsi nemocný člověk, Soňo, na duši nemocný,“ řekl.

„O tom nic nevím,“ odpověděla nevýbojně, protože ho nechtěla ještě víc dráždit, „a ani můj psychiatr, s nímž se občas vídám, se o něčem takovém nezmínil. Sám víš, že mě život párkrát moc ošklivě nakopl, a já se rozhodla, že už si to nenechám líbit. Mysli jako realista, Jáchyme. Věci se prostě někdy takhle seběhnou, a pak už není vyhnutí. Já, nebo ten druhý, třetí volba není. Jako ve válce. A musel jsi vědět, když ses do toho s námi pouštěl, že ta partie může být nejen výnosná, velmi, až neuvěřitelně výnosná, ale i dost ostrá. Také jako ve válce. A že se to nedá hrát jinak než vabank.“

„Možná,“ připustil. „Ale netušil jsem, že se bude při každém kroku zakopávat o mrtvoly. Pojal jsem tu záležitost jako právní a finanční kličku, která by vycházela ze stále ještě dost děravého stavu naší legislativy a šikovně balancovala na hraně. Postavení tvého muže v privátní bance nám k tomu nabízelo lepší možnosti. Toť vše. Nenapadlo mne, že mi je přidělena role právnického mouřenína, který bude krýt… no, bůhvíco.“

„Stalo se.“

„A vůbec mi už nedošlo, že by se z bezúhonného právníka mohl stát námezdní žoldnéř, který… který…“

Skoro až milostně se dotkla jeho ruky. „Neoslabujme se zbytečnými řečmi, Jáchyme. To, co musíš pojmenovat, zní často hůř, než je sama skutečnost. Je tu prostě nutnost udělat to, co je třeba, a není z mnoha důvodů kam couvnout. Když se přestaneš trýznit a rozebereš si situaci, dáš mi za pravdu. Pak bude provždy klid. Můj drahý manžel Vilímec neví nic – skoro nic. Hlavnička je jen amatér, se kterým to… pokud se znovu objeví na scéně… dokážeme uhrát. A my dva – však jsme už mluvili o tom, co uděláme a budeme spolu dělat my dva.“

Mlčel.

Považovala to za souhlas.

„Víš, kde má Tomáš Hrusík u Zbraslavi tu svou chatu?“ zeptala se.

„Vím. Jednou jsem ho tam vezl.“

„Jistě, vzpomínám si. A máš, Jáchyme… u sebe zbraň?“

„Je v aktovce.“

„Dej si ji do kapsy.“

Poslechl.

„A startuj.“

Řídil se jejími slovy jako naprogramovaný stroj, jemuž jsou udělovány přímočaré povely. Rozjeli se. Na nebi vyšla první hvězda, ještě slabá, ještě byl vlastně den, teprve skomíral. Vyznal se v těchto končinách, věděl, kudy se dostat na silným provozem přetíženou hlavní silnici. Zastavil na křižovatce se stopkou, rozhlédl se, dal přednost všem, jimž to přináleželo, pak zahnul doprava.

„Napadá tě, jak to uděláš?“ uslyšel vedle sebe. Snad i přikývl.

Nejenže ho to napadlo, už o tom i leccos napevno věděl. Přidal, zvýšil rychlost vozu. Co že mu to v noci přišlo na mysl, když ho Soňa Vilímcová svým poděšeným telefonátem vyburcovala ze spánku? Ano, byla to myšlenka o očistci. O pěším pochodu očistcem, což byl obrat, který kdysi někde četl a uvízl mu v paměti. No, každé slovo ze vznešené literatury nelze brát doslova, doba je holt jiná, i tady Soňa o tom přece před chvílí poučeně mluvila, a tak lze leccos pojmout v modernějším stylu.

Pěší pochod se prostě škrtá.

Sešlápl pedál plynu až k podlaze a ručička tachometru se poděšeně rozkomíhala. Občas je tře ba se chovat jako ve válce – i o tomhle ho přece ta krásná ženská, co sedí vedle něho, přesvědčovala. Nuže dobrá, každá válka má přece své obě ti. Pohlédl k horizontu: v protisměru se hnaly kolony aut. Tohle je ta pravá chvíle! Sáhl do kapsy u saka, vyňal odtud pistoli, odjistil ji a hlaveň si vsunul do úst.

„Co to děláš, Jáchyme?!“ vykřikla vyděšeně Soňa Vilímcová.

Už mu však nestála ani za jediné slovo vysvětlení. Konečné řešení, Soničko, mohl by říci, kdy by to říci chtěl. Endlösung v malém, čistě privátním provedení. Ale ne, vzpoura – to zní lépe, vzpoura sice trochu pozdní, trochu trapná, trochu zbabělá, ale přece jen… Něco jako opak nicu, vzpomněl si na úsloví, které mu v dětství říkával jeho vždy činorodý otec.

Ale pak… pak už mu mozkem neblesklo nic.

Zmáčkl spoušť pistole a o nic dalšího se starat nemusel: vše ostatní, co s očistcovým rozhodnutím JUDr. Jáchyma Zárybníka tak či onak souviselo, obstarala napevno zbudovaná dálniční svodidla.

Poklek mezi kolejemi

„Určitě ti tu bude smutno – že jo,“ poznamenala paní Sílová.

Otazník se vytrácel do ztracena, spíš ta rázná ženská ústa vyslovila jistotu.

„Ano,“ odpověděl Vojtěch Síla v duchu daného scénáře.

„A kdyby ses příliš nudil, můžeš vzadu za studnou poopravit ten spadlý plot, a taky třeba ještě…“ nadhodila jeho žena jedno z mnoha další témat, ale už myšlenku nedokončila, pohled na hodinky jí obrátil oči v sloup, počastovala tedy chotě staromanželským polibkem, nasedla do auta, nastartovala a rozjela se.

Mávl jí, také staromanželsky.

A v duchu zabručel: zase překrmila plyn – copak se to nikdy nenaučí…?! Poté se emeritní major Vojtěch Síla, češtěji řečeno policejní důchodce, vrátil do nezvykle tiché chalupy a pominuv vše jiné, na co by mohl, ba možná i měl myslet, napadla ho dvě ryze věcná témata: V kolik asi takhle v neděli v podvečer, kdy tam běžně nechodí, otevírají v hostinci U Pstruha? A koho z místních mohu požádat, aby mi zítra půjčil auto?

Semlelo se všechno zkraje minulého víkendu.

V pátek se Síla jako ostatně většina chalupářů vypravil do zdejší hospůdky, za jejímž zadním přístavkem protékal potok, který kdysi doopravdy zurčel a býval pstruhový, dnes už ani ono zurčení nemělo ty pravé grády a po pstruzích zůstalo jen jméno vyřezané do štítu nad dveřmi výčepu. Dopíjel zrovna ve společnosti pár známých druhé pivo a zbývalo mu ještě jedno k obvyklé hraniční normě, když se k jejich stolu o dvou holích přibelhal mužský, jehož neradostný osud tu kdekdo znal.

Lesní inženýr Bedřich Sládek.

Před časem vlivný a pohledný mužský se vše mi chlapáckými přednostmi, od loňska to s ním však šlo hupem dolů. Klepla ho mrtvička, vyhrabal se sice z nejhoršího, ale začal se chovat jako podivín: vyhnal od sebe družku, kterou si přivedl odněkud z města, hádal se s dětmi i se sousedy, nevražil na každého, kdo nepotřeboval k pohybu po božím světě dřevěnou oporu. Ani tady v hospodě ho nevídali rádi, protože jeho návštěvy často končily křikem a nadávkami.

Nyní však, zdálo se, nepřicházel vyvolat spor.

„Potřeboval bych s vámi mluvit, pane Sílo. Můžeme jít na chvíli někam stranou?“ řekl, a po pauze přidal ještě jedno, pro něho nikoli běžné slůvko:

„Prosím.“

Těžko se za dané situace odmítá.

„O co jde, pane inženýre?“ zeptal se Síla, když dosedli u prázdného stolu v opačném koutě místnosti.

„Chci si vás najmout. Ať to stojí, co to stojí.“ Vojtěch Síla se tomu zasmál: „Mě jako penzistu?! To bude nějaký omyl. Nenechávám se najímat.“ Sládek znejistěl: „Promiňte, špatně jsem se vyjádřil. Spíš bych vás chtěl tedy o něco… požádat. Odešla ode mě před časem ženská.“

„Odešla…?“ ujelo Sílovi.

„Ale no tak!“ zabručel muž proti němu. „Budu tedy přesný. Chtěl jsem, aby odešla, když už nejsem takový, jakého mne znala předtím. Jenže po čase jsem si to trochu rozmyslel a rád bych o ní něco věděl. A třeba by se i… no, mohla vrátit.“

Síla, znalý daného problému, o kterém se po vsi mezi domácími i přespolními hodně mluvilo, v duchu zapochyboval, že by se něco takového mohlo podařit, ale nahlas řekl: „Dobrá, ale co čekáte ode mne?“

„Byl jste kriminalistou, pane Sílo, víte tedy, jak na to jít,“ tiše promluvil Sládek. „Zjistěte mi, co s ní je. Jestli jí třeba někdo neubližuje a vůbec. Jmenuje se Vlasta Krajglová, tadyhle jsem vám napsal její rodné číslo. Moc vás o to žádám, nikoho jsem už dlouho takhle nežádal. Uděláte to pro mne?“ odkašlal si a pohlédl na Sílu vlhkýma očima.

„No… já…“

„Podejte mi na to ruku.“

Stisk Sládkovy kdysi mužné dlaně byl zesláblý – ale byl to přece jen stisk: cosi jako prosba a očekávaný slib.

V týdnu po víkendu zavolal Síla v Praze pár známým, rodné číslo otevřelo cestu dál, ale to, co se dozvěděl, nebylo ani trochu pěkné: Vlasta Krajglová už není mezi živými, někde na Berounsku prý spáchala sebevraždu. Proč a jak, to nikdo pořádně nevěděl, cizí zavinění se nezjistilo, ale jinak… snad by se dalo něco zjistit u tamních policistů, ale asi taky nic moc. Prostě a jednoduše: přejel ji vlak, protože ona chtěla, aby ji přejel.

Jenomže – takhle to naservírovat mužskému o dvou holích?

Ne, to ne. Slíbil přece…

A tak se Vojtěch Síla rozhodl předložit své domácí velitelce poněkud záludný návrh, že by v dalším týdnu mohl několik dnů zůstat sám na chalupě a dát pár zdejších věcí do pořádku, třeba kolnu na dřevo a léty už unavený plot. A taky si půjčit auto a zajet se porozhlédnout na Berounsko, přidal k tomu, ale to si raději nechal jen pro sebe, neboť věděl, že by byl nucen již posté vyslechnout oblíbený ženin slogan: Vojtěchu Sílo, policajtem jsi kdysi býval, policajtem už nejsi.

„Pokusím se vám vyhovět, pane majore,“ řekl berounský poručík Petr Voženílek a nabídl mu židli.

„Díky. Ale aby bylo mezi námi úplně jasno: přicházím jako soukromá osoba, takže mě můžete klidně i vyhodit.“

„To bych si nedovolil,“ zasmál se poručík, ale v duchu se přece jen podivil, proč tohohle chlapíka, který býval kriminalistickou legendou, zajímá sebevražda stárnoucí ženské na kolejích. „Chcete vidět fotky?“

„Zatím ne,“ odmítl Síla, protože si uměl představit, co je na nich zobrazeno. „Spíš mi svými slovy řekněte, jak se to seběhlo.“

„Tak jo,“ souhlasil poručík. „Měl jsem volno, ale vytáhli mě, protože tuhle oblast dobře znám. Vede tam železniční trať Zdice–Písek–Protivín, a ten osobák vyjíždí ze Zdic v půl páté ráno, v Lochovicích je ve tři čtvrtě na pět. Úsek do Rejkovic, kde je další zastávka, měří pět kilometrů, a asi tak v polovině se to stalo. Ta paní si vybrala místo hned za zatáčkou, klečela prý s hlavou skloněnou dolů mezi koleje. Jeden z kolegů říkal, že se nacházela v poloze, jako by čekala… no, na milostný akt, abych se vyjádřil nějak slušně. Byla ještě tma, a tak s tím mašínfíra i při té nízké rychlosti nemohl nic udělat. Brzdil, pár lidem ve vlaku spadly tašky, ale stejně…“

„Věděli jste, o koho jde?“ zeptal se Síla.

„V kapse baloňáku měla sice občanský průkaz, ale s trvalým bydlištěm v Plzni – tady z těch papírů si můžete adresu opsat. Poptali jsme se v okolí, pak jsme našli tu samotu, kde u přestárlých příbuzných dočasně přebývala. Jenže… tahejte staroušky k identifikaci těla, přes které přejel vlak! Raději jsme si zjistili, že má sestru v Kublově, to je vesnice kousek odtud,“ ukázal kamsi za sebe, „dojeli jsme tedy pro ni a ona…“

„Jak se jmenuje ta sestra?“

„Marie Nováková. Bydlí v Kublově poblíž hospody.“

„Co dopis na rozloučenou? Nebo aspoň vzkaz?“

„Ne. A ani v jejích věcech, které zůstaly na té samotě, jsme nic nenašli. Ostatně toho měla dost málo, pár kousků oblečení, nějaké prádlo, žádné písemnosti. Jako kdyby…“

Zarazil se.

„Copak?“ pobídl ho Síla.

„No… jako kdyby před smrtí uklízela a snad ani nechtěla, aby po ní cokoli osobního zbylo. Nevím. Kdybyste mi naznačil, o co se vám v té věci jedná…“

„Naznačím. Slibuji. Ale prvně bych rád zajel za tou její sestrou.“

Z kamen sálalo útulné teplo.

„I tady táta vám potvrdí, že Vlastička byla odmala jiná než já,“ řekla Marie Nováková a bez ptaní vhodila Sílovi do kávy dvě nežádoucí kostky cukru.

„To jo, to určitě jo,“ přisvědčil z kuchyňského gauče její neoholený muž, který zrovna marodil, prý ho vzala už letitě bolavá záda.

Jiná – co to znamená: že byla horší, nebo lepší? Vlasta a Marie.

K už nežijící Vlastě Krajglové, za svobodna Marvanové, se blížila padesátka, zatímco čiperně žijící Marii Novákové, za svobodna rovněž Marvanové, bylo osmačtyřicet. O mrtvé Vlastě nejen její dočasný druh ing. Bedřich Sládek, ale i ostatní lidé ze vsi, kde měl Síla chalupu, věděli, že byla ostrá jako břitva, i ve svém věku přitažlivá, nabitá energií. Cosi podmanivě dramatického z ní sršelo. A živá Marie? Dobrých sto kilo, volně ložená prsa tvarově splývala s bříškem, baculatá usměvavá tvář, k dramatům nedohledně daleko. Marie prožila celý život v jedné jediné vesnici, zřejmě také vedle jednoho jediného muže, zatímco Vlasta prošla kusem světa a její ne vždy přímočará cesta byla lemována milníky takových i onakých mužských náručí.

„Říkala jsem Vlastě, ať jde bydlet k nám, když se rozešla s tím panem… jak on se jmenoval, ten váš známý, vypadlo mi to z paměti.“

„Sládek. Inženýr Sládek,“ napověděl Síla.

„Jo,“ kývla. „Rozkmotřili se, a ona přišla o střechu nad hlavou, protože svůj plzeňský byt pronajala nějaké kamarádce, která se sem přistěhovala z ciziny, a Vlastě z toho šly peníze, o které se nechtěla připravit. Ale proč by se o ně připravovala?! Mohla aspoň načas jít bydlet k nám, místa je tu habaděj… že jo, táto?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Syndrom odumřelé duše.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.