Naďa Horáková

ŽENY A LŽI

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Naďa Horáková, 2005, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

ISBN 978-80-243-7791-9  (epub)

ISBN 978-80-243-7792-6  (mobi)

Detektivce koneckonců nezáleží na násilném smilstvu, žhářství, otcovraždě a já nevím jakýchkoliv ohavnostech: nýbrž na strašně zamotaných a záhadných situacích, kde normální rozum zůstane hloupě stát s celou svou hrstí hrubých pravděpodobností, úsudků, zkušeností a předpokladů. Musí se vytvořit situace stejně paradoxní, nemožná, absurdní a nepředstavitelná, jako v hádankách...

Karel Čapek, Holmesiana čili o detektivkách

Vilma hleděla na knoflík Evy Houzové, který už visel jen na jediné nitce. Určitě jí upadne, letělo jí hlavou. Její pozornost od knoflíku odvedl ředitel Beroušek. I ostatní učitelé zbystřili.

„A na závěr porady bych vám chtěl sdělit dvě věci,“ řekl ředitel Beroušek. „To, že nás opustí kolega Nývlt, asi pro vás nebude překvapení. Ale v příštím školním roce odejde i zástupkyně Kotenová do důchodu, takže budu muset jmenovat nového zástupce. Místo jsem už nabídl kolegyni Kalužové a ona souhlasila. Ještě bych vás rád požádal, pokud máte v úmyslu odejít ze školy, řekněte to do konce dubna. Víte, jak je nesnadné dnes sehnat aprobovaného učitele. Děkuji. Končím poradu.“

Všechny oči se mimoděk podívaly na Helenu Šímovou, která zrudla. Sborovna se rozšuměla hlasitým hovorem. Skončila čtvrtletní pedagogická rada. Dvacet učitelů druhého stupně se vzápětí rozcházelo do svých kabinetů a tříd.

Bylo 11. dubna, jaro v plném proudu, a za čtvrt hodiny začínaly třídní schůzky. Po chodbách se trousili první rodičové v naději, že odchytnou učitele ještě před začátkem, aby pak nemuseli stát frontu. Ti však měli své instrukce. Nejdřív všeobecné informace od třídních učitelů ve třídách, až pak pohovory s jednotlivými vyučujícími.

Vilma zůstala ve sborovně mezi posledními. Svařovala si vodu na Coldrex. Zapisovala poradu a bolela ji hlava. Měla za sebou šest vyučovacích hodin, dozor a další tři hodiny pozorného sledování porady, aby nic nezapomněla zapsat. Teď ji ještě čekaly dvě hodiny konzultací; naštěstí věděla, že o ni velký zájem nebude.

Hana Kalužová mluvila s ředitelem a něco mu spokojeně sdělovala. Helena Šímová ještě seděla schlíple na svém místě a vrhala na Kalužovou nenávistné pohledy. Ani se nesnažila skrýt své zklamání. Na místo zástupkyně po Kotenové si myslela sama. Že dal ředitel přednost Kalužové, ji ranilo.

Ředitel odešel a Kalužová se vrátila ke svému místu u stolu, aby si vzala své věci.

Najednou Šímová vstala, a když přecházela kolem Kalužové, plácla ji po zádech: „Přeju ti to.“

Kalužová se za ní překvapeně podívala. „Dík,“ odpověděla nedůvěřivě.

Šímová vyšla ze sborovny se škodolibým výrazem. Po jejím plácnutí zůstala Kalužové na zádech modrá skvrna od inkoustu.

„Vzala to sportovně,“ řekla Kalužová Vilmě, aby překlenula ticho, které ve sborovně nastalo. Zůstaly v ní jen samy.

„Doufám, že to taky tak bereš!“ dodala Kalužová vítězoslavně a zpytavě se na Vilmu podívala.

„Mně je to víceméně jedno,“ řekla Vilma bez zájmu. „Někdo zástupcovat musí.“

„To jsem ráda,“ odpověděla Kalužová.

Odcházela a Vilma upřela pohled na inkoustovou skvrnu, o které zatím Kalužová nevěděla. Byla to však jen otázka času. Někdo z rodičů ji na ni jistě upozorní.

Vilma vyšla ze sborovny a mrkla na hodiny. Za pět minut pět. Většina rodičů již seděla ve třídách. Zamířila do pavilonu, kde měla kabinet. Zahlédla ještě akademického malíře Sušila, přítele její kolegyně Dany Pavlovcové, jak vychází bočními dveřmi pavilonu ven.

Rozhlédla se po chodbě. Její úvaha byla správná. Sušil opět věnoval škole obraz, už třetí. Vždy to byly kopie obrazů význačných českých malířů. Sušil tvrdil, že se tak odreagovává, když právě nemá inspiraci pro svá vlastní díla. Vilma však měla podezření, že tím ovlivňuje ředitele, který byl v městské radě, aby Sušilovi povolili uspořádat výstavu, samozřejmě s tím, že seženou i sponzory na vernisáž. Mluvilo se o tom už měsíc, že začátkem příštího školního roku bude mít Sušil v městě výstavu.

Sušilův obraz visel na stěně mezi ostatními obrazy. Podívala se kolem sebe, jestli ji někdo nevidí, a sundala obraz ze zdi. Vzala ho do kabinetu, aby si ho prohlédla a zabila čas, který jí zbýval do příchodu eventuálních zájemců z řad rodičovstva.

V kabinetu položila hrnek s Coldrexem a sešit s poznámkami na stůl. Posadila se na židli, postavila obraz před sebe a prohlížela si ho. Ještě má dvacet minut čas, než třídní učitelé propustí rodiče. Zvedla hrnek, že se napije. Vtom zadrnčel školní zvonek. Vilma pohroužená do zkoumání obrazu se lekla a vylila trochu tekutiny na sešity před sebou. Ve snaze zabránit tomu, aby je potřísnila ještě víc, odtáhla ruku s hrnkem mimo stůl. V tom okamžiku ale také pustila obraz, který spadl čelem na stůl, sklo prasklo a vysypalo se.

„Sakra,“ zaklela. „To je dnes den.“

Rychle začala utírat sešity. Naštěstí ty vrchní byly obalené, takže voda na nich nenapáchala žádnou škodu. Pak posbírala sklo a hodila ho do koše. Obraz strčila za skříň. Po rodičáku to řekne řediteli, že je obraz u ní a že ho dá zasklít.

Hlava jí třeštila. Vstala a vyšla z kabinetu. Chodba pavilonu byla prázdná. Rodiče stále ještě byli ve třídách a Vilma slyšela zvučné hlasy Nývlta a čerstvě povýšené Kalužové, třídních učitelů dvou tříd, které se v přízemí pavilonu nacházely. Zbytek místností v pavilonu byl určen provozním zaměstnancům. Podívala se na hodinky. Pět deset. Ještě má aspoň čtvrt hodiny. Zamířila tedy do kuřárny.

Prošla chodbou pavilonu až k únikovým dveřím, které dnes byly odemčené, aby rodiče nemuseli procházet celou školou, a otevřela jediné dveře, které s těmi únikovými sousedily. Ocitla se v dlouhé úzké chodbičce, z níž vedlo několik dveří do nejrůznějších místností. Do nosu ji praštila pronikavá vůně. Věděla, že tu před ní byla Hana Kalužová. Měla v oblibě „savětskije dúchy“, jak kolegyně s oblibou říkaly jejím razantním parfémům. Vilma nechápala, kam na ty smrady chodí.

Poté přešla dveře do archivu, skladu, umývárny, toalety, místnosti pro uklízečky a otevřela poslední, které vedly do místnosti s velkým oknem. Bylo otevřené, přesto místnost čpěla kouřem. Posadila se do jednoho z křesílek. Na stole vedle popelníku leželo několik krabiček s nejrůznějšími druhy cigaret, od marsek, spart až po exotické speciální vanilkové cigarety. Z jednoho balíčku vytáhla lehkou spartu a zapálila si. Jednu v pohodě stihne. Lačně vtáhla do plic kouř, až se jí zatočila hlava. Nebyla zvyklá kouřit. Dnes však bylo jedenáctého a ona nesměla přerušit tradici.

Před rokem přestala kouřit, ve stejný den jako Nývlt. Domluvili se však, že každého jedenáctého v měsíci mohou kouřit. Ukázalo se to celkem výhodné. První měsíce se oba na jedenáctého těšili jako malé děti a oba ten den vytáhli čtyřicítku. Pak jim bylo špatně a dávali se týden do pořádku. Dnes po více než roce je už kouření spíše obtěžovalo, nicméně v tom nesmyslném počínání stále pokračovali.

Dokouřila cigaretu a vrátila se do kabinetu. Sedla si do křesla a čekala na rodiče. Věděla, že se u ní moc netrhnou. Učila převážně deváťáky, jichž většina už byla přijatá na školy, rodičovstvo tedy nevěnovalo známkám tolik pozornosti. Během následujících minut se to potvrdilo. V pět dvacet se chodba rozezněla hlasy rodičů, kteří spěchali najít ty své učitele. K Vilmě jich však přišlo jen pět, a to ještě od těch nejlepších žáků. Od půl sedmé se u ní už nikdo neobjevil.

Ve tři čtvrtě na sedm si sbalila věci a šla na záchod. Chodba byla úplně prázdná, ani ze tříd neslyšela žádné hlasy. Jen dveře bočního vchodu se právě zavíraly a Vilma v nich zahlédla bílou bundu a blond cop paní Markovičové. Že se za mnou nezastavila, zakroutila Vilma hlavou. Vždyť jsem jí vzkazovala po Petrovi, že mu hrozí propadnutí z češtiny. A má upozornění i v žákovské knížce. Ale tušila, co se odehrává v hlavě paní Markovičové. Na konci devítky mu pětku snad nikdo nedá.

Otevřela dveře do chodbičky. Znovu ostrý parfém Hany Kalužové.

V sedm deset Vilma zakotvila ve sborovně. Učitelé se pomalu začali scházet. Ve čtvrt na osm houfně opustili budovu školy. Někteří zamířili do blízké restaurace. Obvykle tak zakončili rodičáky, stejně jako část rodičů.

V restauraci obsadili poslední volný stůl, který tam Pepa Nývlt odpoledne rezervoval, a rozproudila se uvolněná zábava, samozřejmě o práci.

„Kde je Hana?“ zeptala se Iveta Palečková. „Říkala, že půjde.“

„Možná zůstala ještě s ředitelem,“ usoudila Jindra Rychlá. „A Šimčena dnes určitě nepřijde, je uražená.“

„Chybí i Nývlt,“ počítala dál Iveta.

„Řeší nějaký problém s Houskovými,“ řekla Dana Pavlovcová. „Dal malé Houskové trojku z tělocviku, a jim se to nelíbí.“

„Taky se mu divím, že se na to nevybodne,“ řekla Iveta. „Holka má samé jedničky. A trojka z těláku. Vždyť ta holka se tím nikdy živit nebude. Ta má IQ aspoň 150. To se holt někde musí projevit. Je levá jako šavle. Divím se mu, že ji s tím tělocvikem tak trápí.“

„Ale ty jsi dala taky trojku ze zpěvu Petřvaldovi,“ šťouchla ji Vilma, zapálila si cigaretu a nabídla z krabičky i Ivetě.

„No jo, ale Petřvald je prase,“ řekla Iveta a zamítavým pohybem ukázala na cigarety. „Brká, prdí a schválně zpívá falešně, aby rozhodil hodinu.“

„Petřvald je spíš případ pro psychiatra,“ řekla Jana Motyčková. „Jen rodiče si to nechtějí připustit. Stáníček je prý doma vzorné dítě a my jsme si na něho zasedli.“

U stolu se objevil Pepa Nývlt.

„Zdržel jsem se s Houskovými,“ omlouval se.

„A co?“ zeptala se Vilma.

„Ále,“ mávl Nývlt otráveně rukou. „Ta by měla z tělocviku propadnout, a ne se handrkovat o dvojku. Někoho tak levého jsem v životě neviděl. A navíc se ani nesnaží, je líná jak veš.“

Sedl si a objednal si pivo. Podíval se na Vilmu a dodal: „Jo, dnes je jedenáctého.“ Zvedl ruku a znovu kývl na obsluhu: „Tak ještě jedny sparty prosím!“ Za chvíli dorazil i ředitel se zástupkyní Kotenovou. Rozešli se v jedenáct.

V pátek v půl osmé ráno odemkla Vilma kabinet, přezula se, nachystala si věci na první hodinu a ve tři čtvrtě na osm odešla do sborovny. Právě v tom okamžiku vpustil školník žáky do školy. Učitelé nasadili obranný výraz a pomyslné klapky na uši, protože hluk, který se nesl školou ze šaten, byl první předzvěstí stresujících okamžiků, kdy budou o přestávkách vystaveni nejrůznějším skřekům a dalším nekontrolovatelným zvukovým projevům, které jejich svěřencům připadají normální.

Vilma měla také v plánu informovat ředitele o obraze. Včera večer si na to už nevzpomněla. Ve dveřích se srazila s Evou Houzovou. Společně se sklonily nad stolem a bok po boku kontrolovaly suplovací sešit.

9. A jede na exkurzi. První hodinu mám volnou. Pavla Chytrová, která jede s nimi, první hodinu neučí. Aspoň můžu opravit zbytek diktátů, zajásala v duchu Vilma.

Do sborovny vešel ředitel a vrhl se také k suplovacímu sešitu.

„Neviděli jste Hanu Kalužovou?“ zeptal se znepokojeně.

„Ne,“ zakroutila Vilma hlavou. K ní se přidala i Eva.

„Tak Vilmo, pokud nepřijde, musíte jít suplovat první hodinu,“ obrátil se ředitel na Vilmu.

„Ach jo,“ vzdychla Vilma. Podívala se na rozvrh. 7. B matematika. „Tak to bude legrace. Už neumím ani malou násobilku.“

Ředitel zapsal do suplováku Haninu nepřítomnost.

„Ještě volala Jindra Rychlá,“ řekl. „Má prý vyvrtnutý kotník.“

Eva se rozesmála: „Snad ne následek včerejšího večera?“

„Ne,“ usmál se ředitel. „Dnes ráno uklouzla na schodech, když šla do školy. Manžel ji veze k doktorovi.“

„To bude aspoň čtrnáct dnů,“ usoudila Vilma. „Ale jen když to není zlomené.“

„Od pondělka přijde na výpomoc kolegyně Vítová,“ řekl ředitel.

„Aspoň tak,“ řekla Iveta Palečková, která už delší dobu stála ve dveřích a vyslechla jejich rozhovor. „Aspoň udělá s těmi spratky pořádek.“

Hedvika Vítová byla noční můra několika generací místních žáků. Pracovala ve škole skoro čtyřicet let a teď byla v důchodu. A protože často zaskakovala za nemocné učitele, znali ji i současní žáci. V době jejích záskoků se hlučnost o přestávkách výrazně snížila. Také s chováním ubylo problémů. I ti největší sígři jihli pod jejím přísným pohledem jako beránci, když navíc věděli, že Vítová nechodí pro facku nebo rázný lepanec po hlavě daleko.

„Kdo zakázal ve školství tělesné tresty, byl dement,“ říkala Hedvika, vždycky když vyplatila nějakého žáka za neslušné chování. „Bila jsem ty fracky celý život a k něčemu to bylo. Teď se jich nemůžete ani dotknout a pak jsou drzí a sprostí. A ten nárůst zločinnosti! Ale mně je to jedno. Spráskám to tu na hromadu, kdo si na mně co vezme! Ale vás, holky, lituju. Já jsem vydržela čtyřicet let, a to tu byli komunisti. Ale vás v té vaší slavné démogracii tipuju tak na dvacet a budete úplně mimo. Vy teda ve zdraví do důchodu nevydržíte!“

„Ale kde je ta Hana?!“ staral se ředitel. „Něco se jí muselo stát, jinak by přece dala vědět. Volal jsem k nim domů, i na mobil, ale nikdo nic nebere.“

„Kaluža má službu v nemocnici,“ vzpomněla si Eva Houzová. „Říkala to včera Hana.“

„A Viktor je na kolejích,“ připomněla Iveta.

Ředitel stáhl obočí: „Něco se jí muselo stát.“

O velké přestávce se učitelé trousili do sborovny, kde si vařili kávu. Škola duněla stovkami poskakujících nohou a řevem nesčetných hrdel malých tarzanů.

„Kolik ti přišlo rodičů?“ zeptala se Pavla Chytrová Vilmy. „Mně dvacet.“

„Mně jen pět,“ řekla Vilma. „To víš, mám většinou deváťáky.“

Jejich rozhovor přerušilo řinčení skla na chodbě před sborovnou. Chodba na několik okamžiků ztichla, ale vzápětí se znovu rozpoutalo peklo v podobě jekotu, kterým si děti posílaly dál, co se stalo. Několik učitelů vyběhlo ze sborovny na chodbu. Lítačky byly vysklené. U nich stáli dva výtržníci, známé firmy Petřvald a Malík. Jana Motyčková na dozoru je už kontrolovala, jestli nejsou zranění. Nic, ani škrábnutí. Jinak by ji čekaly tuny tiskopisů k protokolu o úrazu.

„Tak, kluci,“ křičela Jana, aby jí kluci v tom školním rámusu rozuměli. „Rodiče ať přijdou do školy a budete platit.“

„To on mě do těch dveří hodil,“ kňoural Malík.

„Ale on mě provokoval,“ hájil se Petřvald. „Říkal, že jsem debil.“

„Ale on mě bije!“ vykřikl Malík.

„Protože jsi provokatér,“ zuřil Petřvald.

„On mě šikanuje!“ vytáhl těžký kalibr Malík.

„Tohle si můžete vyříkat před rodiči,“ řekla klidně Jana. „Já vás soudit nebudu. Jste oba stejní. Minule to byla rozbitá lavice. Předtím vyvrácené dveře od třídy. Že si už nedáte pokoj. A Malíku, tebe jsem viděla, jak jsi před vaším barákem bil nějakou malou holku, tak si nestěžuj, že ty jsi oběť.“

Malík nasadil uražený výraz, ale než mohl něco říct, ozvalo se první zvonění.

„Všichni do tříd!“ zařvala Jana mohutným hlasem, aby ji slyšeli všichni na chodbě. „Nachystat věci na hodinu.“

Školník už přinášel smeták, lopatku a kbelík, aby odstranil sklo. Učitelé dopíjeli kávu, využívali posledních pěti minut před začátkem hodiny.

Ve dvanáct hodin znovu přišly uklízečky. Dnes měly dlouhý den. V šest hodin ráno nastoupily, aby školu uklidily po třídních schůzkách, a teď je čekal běžný úklid po vyučování. Převlékly se ve svém kutlochu a pustily se do uklízení volných tříd. Paní Janotová, vedoucí uklízečka, měla na starosti i sklad čisticích prostředků. Zpívala si Okolo Hradišťa, myslela na to, jak odpoledne upeče pro vnoučata vánočku, a v tomto příjemném rozpoložení otevřela dveře do skladu. Rozsvítila a několik vteřin jí trvalo, než si vůbec uvědomila, co vidí. Ve skladu na zemi ležela na pravém boku Hana Kalužová v tratolišti krve, nyní již zaschlé. Bílou halenku měla na prsou a břichu zakrvácenou.

Pod paní Janotovou se roztřepala kolena. Z hrdla se jí dral výkřik, který však na poslední chvíli zadržela. Duchapřítomně, poučena z detektivek na nic nesahat, zavřela dveře a zamkla je. Potácivě běžela za ředitelem a bez zaklepání vrazila do ředitelny. Ředitel právě seděl u počítače a lekl se jejího nenadálého vpádu. Stačil mu však jediný pohled na její ztrhanou tvář.

„Stalo se něco?“ zeptal se znepokojeně.

Paní Janotová jen kývla rukou, aby ji následoval. Nebyla schopná promluvit. Ředitele obešel mráz. Paní Janotová byla klidná, rozvážná žena. Její chování si neuměl vysvětlit. Běžel tedy za ní.

Třesoucími se prsty odemkla dveře skladu a ředitel zalapal po dechu. Okamžitě dveře zavřel a zamkl. Vzal paní Janotovou za ruku a táhl ji zpět do ředitelny. Nalil jí štamprli slivovice na šok a zavolal policii. Pak zapnul školní rozhlas.

„Prosím učitele, aby odvedli po této vyučovací hodině všechny žáky do šaten. Vyučování dnes končí o hodinu dřív.“

Školou se rozlehl neuvěřitelný řev, až se zachvěla okna jako při výbuchu.

„Kolegy pak prosím, aby se shromáždili ve sborovně.“

Vypnul rozhlas a sesunul se do křesla. Paní Janotová se vzpamatovala z prvního šoku a začala plakat.

Za deset minut se rozezvučel zvonek a za dalších deset minut škola oněměla. Ticho to bylo neskutečné. Učitelé se shromáždili ve sborovně.

„Co se děje?“ zeptala se Vilma.

„Nevím,“ řekl Nývlt. „Ale je to příjemné, končit v pátek o hodinu dřív.“

Do sborovny vešel ředitel. Byl bledý a celý se chvěl. Sborovna napjatě ztichla a zpozorněla.

„Kolegové, mám pro vás hroznou zprávu. Kolegyně Kalužová je… mrtvá.“

Na tvářích přítomných se objevil šokovaný výraz.

„Byla zavraž… děna,“ přeskočil řediteli hlas.

Ještě větší vlna šoku.

„Prosím vás, abyste vyčkali příjezdu policie,“ řekl sklesle. „Možná budou něco potřebovat. Možná jste si něčeho všimli.“

Všechny oči se jako na povel obrátily na Helenu Šímovou.

„Co si myslíte?“ zaječela Šímová hystericky. „Že já…?“ Zhroutila se v pláči.

„Neblbni,“ konejšila ji Mirka Sklenářová s rukou kolem ramen. „To víš že ne.“

Nývlt, který s Kalužovou seděl několik let v kabinetu, byl bílý jako stěna. Vypadal, že každou chvíli omdlí. Ozvaly se první vzlyky, které trochu uvolnily napětí.

„A co se vlastně stalo?“ zeptala se Vilma.

„Našli jsme ji ve skladu čisticích prostředků,“ řekl ředitel. „Nic víc nevím. Zavolal jsem policii.“

Šímová zbledla ještě víc a vypadalo to, že se i ona každou chvíli odporoučí k zemi. Vrhla prosebný pohled na Vilmu, která jediná byla včera svědkem její podlosti s inkoustovou skvrnou.

„Myslíte, že ji někdo zabil už včera?“ pátrala Ivana Peštová.

„Vypadá to tak,“ přikývl ředitel. „Asi bude dobré, když mi dáte seznamy rodičů, kteří tady včera byli. Možná je to zbytečné, ale raději buďme připraveni na všechny eventuality.“

Po příjezdu policie a zajištění místa činu šla k výslechu nejdřív Vilma, která měla kabinet v přízemí pavilonu. Po ní Nývlt, kabinetní kolega Kalužové. Vilma byla ráda, že to má za sebou a nemusí čekat jako ostatní kolegové, až jim vyšetřovatelé povolí odejít.

V kabinetu si Vilma uvědomila, že řediteli o obrazu opět neřekla. Ale co. Nebude ho takovými prkotinami otravovat. Vytáhla obraz zpoza skříně a zabalila ho do novin. Dá ho zasklít a řediteli to řekne až pak. Místo domů tedy zamířila do středu městečka ke sklenářství.

„Dobrý den paní učitelko,“ vítal ji majitel sklenářství pan Dušek. „Co nám nesete?“ Díval se na obraz zabalený v novinách.

„Potřebovala bych ho zasklít,“ řekla Vilma.

„Tak to ukažte,“ pokynul jí Dušek.

Vilma vybalila obraz a položila ho na pult.

„Rozbila jsem ho,“ řekla provinile.

„To nic,“ řekl Dušek, „to je maličkost.“

Vzal blok a psal potvrzení.

„Přijďte za měsíc,“ řekl.

„Pane Dušku, nešlo by to dřív?“ zaprosila Vilma. „Je to školní obraz a já ho rozbila.“

„Že jste to vy... tak přijďte za týden,“ vrhl na ni Dušek přátelský pohled.

„Moc děkuju,“ řekla Vilma vděčně.

„Hm, přesně takový obraz jsem tu zasklíval asi před měsícem pro Dusila,“ řekl Dušek. „I takový rám Dusil chtěl.“

„Reprodukci?“ chtěla vědět Vilma.

„Ne, taky to byla kopie Kučkova obrazu,“ řekl Dušek.

„Možná je to on, třeba ho pan Dusil rozbil přede mnou,“ smála se Vilma.

„Ne, tohle jsem nedělal já,“ řekl Dušek.

„To víte,“ řekla Vilma. „Originály jsou drahé, a tak lidí kupují aspoň kopie.“

„Ba, ba,“ souhlasil Dušek. „Tak za týden.“

Na zpáteční cestě se Vilma zastavila v obchodě. Vzrušení, které mezi prodavačkami i nakupujícími panovalo, ukazovalo, že informace o vraždě již prosákly mimo školní budovu, přestože ředitel všechny prosil, aby byli diskrétní.

„Paní učitelko, tak co se tam u vás stalo?“ útočily na Vilmu prodavačky. „Viděla jste ji? Kdo to udělal?“

Než mohla Vilma na jejich otázky odpovědět, objevila se ve dveřích obchodu paní uklízečka Janotová. Do prodavaček, které měly asi přesné informace, jako když střelí. Nechaly Vilmu Vilmou a obklopily paní Janotovou, která jim vzrušeně o svém nálezu vyprávěla.

Vilma nakoupila a trpělivě čekala u pokladny, až si jí někdo všimne. Uvědomila si, že dnes by tady měli zloději ráj.

„Sakra,“ zaklel Roman Ábel a rozmrzele zvedl už asi dlouho vyzvánějící telefon.

„Ábel,“ řekl hlasem ještě zastřeným přetrženým spánkem. Do postele se dostal před půlhodinou a právě usnul. Podíval se na hodiny, jedna po půlnoci.

„Gorecký, máme problém,“ zachraptěl cigaretový hlas. „Kdy můžeš přijet?“

Roman ožil, nakolik mu dovolily dvě předcházející probdělé noci.

„Jak moc to hoří?“ řekl. „Nespal jsem víc než čtyřicet hodin. Bude muset stačit, když vyjedu až ráno.“

„V pořádku, zatím jen doutná,“ řekl spokojeně Gorecký.

Odpoledne již seděl Roman Ábel v Hodoníně v kanceláři kapitána Goreckého, šéfa hodonínské policie, a vychutnával každý doušek jeho „lomcováka“, jak říkal kávě, která dokázala zatřepat i tím největším otrlcem.

„Máme problém,“ začal kapitán Gorecký stejnou větou jako v telefonu. „Skoro rok práce můžeme hodit za hlavu.“

„Tak co se vlastně stalo?“ přerušil Roman rázně jeho lamentování.

„Rozjeli jsme akci Penelopa proti převaděčům,“ vysvětloval Gorecký. „Bylo jasné, že to bude práce na dlouhou dobu, než pronikneme do organizace. Konečně, asi před třemi týdny jsme zjistili, kdo tu bandu vede, nějaký Racek. A pak to bouchlo.“

„Co?“ chtěl vědět Ábel.

„To právě nevíme,“ řekl Gorecký unaveně. „Akce úspěšně pokračovala. Náš člověk, krycí jméno Penelopa, se infiltroval do Rackova gangu. Je to policistka, která dělala barmanku v Modré laguně. Ale pak byla před týdnem na základní škole, kde pracuje další náš člověk Cestář, zavražděna učitelka. Ve škole začalo vyšetřování a Penelopa se už neozvala. Měla kontaktovat Cestáře ve středu a pak v sobotu, tedy včera. Dva nenavázané kontakty znamenají, že se jí něco stalo. Byla ve spojení pouze s Cestářem a my teď nevíme, jestli Penelopa ještě vůbec žije. Gang také omezil své aktivity.“

„Má ta vražda nějakou spojitost s Penelopou nebo s gangem?“ chtěl vědět Roman.

„To právě nevíme,“ řekl Gorecký. „Kluci to vyšetřovali, ale neobjevil se žádný motiv. Bezúhonná učitelka, kterou neměl důvod nikdo zabít. A právě to nás mate. Vražda a současné zmizení Penelopy, to by bylo moc náhod najednou.“

„A co chceš tedy ode mě?“ zeptal se Roman. „Jsem starožitník, žádný detektiv.“

„Abys zjistil, co se stalo s Penelopou,“ řekl Gorecký. „Potřebuju někoho mimo policii. Podnikli jsme už určité kroky a ty nám můžeš pomoct. Navíc při posledním kontaktu se prý Penelopa zmínila o nějakých obrazech.“

„Tak povídej,“ povzdychl si Roman.

„Od zítřka nasadíme do školy jednoho mladého policistu, který bude vraždu vyšetřovat zevnitř školy,“ nastínil mu Gorecký plán. „Bude pracovat jako učitel. Informovaný je pouze ředitel školy. Ty se ubytuješ v městečku jako redaktor nakladatelství Region. Majitel Regionu je také informovaný, v případě potřeby legendu potvrdí. Budeš hledat Penelopu. To je priorita číslo jedna. Pokud s tím má něco společného i ta vražda a kdyby se vyskytly nějaké problémy, musíš ochránit i toho mladého policistu. Máme zprávy, že gang je nervózní, stačí jen malá chyba a budou se jistit. Vypadá to, že přišli na to, že je Penelopa od nás.“

„Dobře,“ řekl Roman. „Ten policista alias učitel o Penelopě ví?“

„Ne,“ zakroutil hlavou Gorecký. „Vyšetřuje jen tu vraždu. Akce Penelopa je přísně utajená. Ví o ní jen pár lidí. A mimo policie jsi zasvěcený jen ty. Proto mám taky strach, aby ten mladý poručík ve své horlivosti na něco nepřišel.“

„No to by byla tedy smůla,“ zasmál se Roman. „Tihle mlaďoši bývají někdy až radioaktivní.“

„A Cestář?“ zeptal se Roman.

„Ten je informovaný o všem,“ řekl Gorecký. „Je to náš člověk. Pomáhal i při vyšetřování té vraždy, ale nebylo to nic platné. Žádný motiv, prostě nic.“

„A jak ho poznám?“ chtěl vědět Roman.

Gorecký přešel k trezoru a vytáhl jednu složku. Otevřel ji a podal Romanovi fotografie Cestáře a Penelopy. Roman si fotografie chvíli prohlížel, aby osoby dokázal okamžitě identifikovat. Pak mu Gorecký podal složku s jejich osobními údaji. Roman si je přečetl a kývl, že si vše pamatuje.

Malé dvou a půl tisícové městečko na moravsko-slovenském pomezí přivítalo Romana Ábela vzorně udržovanými vinohrady. Když chvíli předtím přejížděl řeku Moravu, neodolal a odbočil na nejbližší polní cestu, která ho dovedla až k břehu Moravy. Vystoupil ze staršího oprýskaného fordu, který dostal od Goreckého místo svého černého volva, a sledoval proud řeky. Byl prudší než obvykle. Celé jaro bylo deštivé a podepsalo se i na stavu Moravy.

Ábel zakroutil hlavou. Co žene všechny ty lidi z východu, že jsou ochotni podstoupit tak nebezpečný přechod například téhle přírodní překážky!

Vrátil se do auta a vjel opět na okresní silnici. Po chvíli už narazil na několikakilometrovou frontu kamionů, které čekaly na odbavení před sudoměřickou celnicí.

Konečně dorazil k cíli své cesty. Malá úhledná ubytovna na stadionu. Zaparkoval auto na přilehlém parkovišti v areálu stadionu. Bylo sedm hodin, když vešel dovnitř. Hned za dveřmi se nacházela prosklená recepce, v níž už na Romana čekal asi padesátiletý korpulentní správce ubytovny.

„Dobrý den,“ pozdravil Roman. „Jsem Ábel, Roman Ábel. Mám u vás zajištěno ubytování.“

Správce přikývl a vyšel ze své kukaně.

„Pojďte,“ řekl. „Máte připravenou sedmičku.“

Vedl Ábela chodbou ke dveřím až na jejím konci.

„Sprchy a toalety jsou na druhém konci,“ ukázal správce. „Chlapi přijedou až zítra. Přes víkend tu bývá klid. Tedy pokud tu nespí zájezd do vinného sklepa.“

Ábel byl informovaný, že na ubytovně bydlí dělníci, kteří budují inženýrské sítě. V hotelu Panonia, stojícím na náměstí, ubytování nesehnal. Byl obsazený na měsíc dopředu díky zájezdům do sklepů.

Ábel mu poděkoval, položil sportovní tašku na stůl a tak, jak byl oblečený, sebou hodil na jednu postel. Pokoj byl zařízený jednoduše, ale vkusně. Přestože byly v pokoji dvě postele, věděl, že žádného nocležníka nedostane. Zaplatil totiž za obě. Usínal.

Zmobilizoval všechny své síly, mátožně vstal, osprchoval se ve společné sprše a opět sebou praštil tentokrát na druhou postel, která byla na straně pokoje, kam se měl zítra nastěhovat ten mladý policista. Slastně se protáhl. Když už nic, alespoň se tady pořádně vyspí. Během pěti minut byl v limbu.

V pondělí ráno Vilma kontrolovala suplovací sešit. Suplovalo se jen za zástupkyni Kotenovou, jinak nebyl zapsaný nikdo. To znamenalo, že kromě Hedviky Vítové, která suplovala za Jindru Rychlou, konečně sehnal ředitel na záskok ještě někoho dalšího za Kalužovou.

„Prosím kolegy, aby se dostavili ke krátké poradě do sborovny!“ oznámil školní rozhlas hlasem ředitele v půl osmé.

Po chvíli přišel ředitel do sborovny v doprovodu mladého muže. Vilma zalapala po dechu. I ostatní učitelky se na mladíka zálibně dívaly. Vysoký, udělaný blonďák u nich zabodoval.

„Kolegové, dovolte, abych vám představil pana učitele Vojíře, který převezme do konce roku úvazek nebohé kolegyně Kalužové.“

Vojíř pokýval hlavou a rozpačitě se díval na učitelský sbor složený téměř ze samých žen.

„Sednete si s kolegyní Hradilovou,“ obrátil se ředitel na Vojíře.

Vojíř přikývl a podíval se směrem, kterým ředitel ukázal. Jeho oči se střetly s Vilminým pohledem a mládenec strnul. To už ale Vilma vstala, přistoupila k němu a podala mu ruku.

„Hradilová,“ řekla.

Vojíř její ruku zmateně stiskl a něco zamumlal.

„Ukážu vám kabinet,“ navrhla Vilma.

„Kolegové, mám pro vás ještě jednu nepříjemnou zprávu,“ řekl ředitel. „Paní zástupkyni Kotenovou dnes operovali, žlučník, takže za ni budeme suplovat až do konce roku.“

Učitelé vzdychli a Vilma kývla na Vojíře, aby ji následoval. Vedla ho školním bludištěm do svého pavilonu. Odemkla kabinet a ukázala rukou na jeden stůl.

„Ten je volný, tam můžeš sedět, Adame.“

„Dík,“ řekl Adam.

„Co tu děláš?“ zeptala se Vilma.

„Víš, že by mě nikdy nenapadlo, že tu potkám někoho známého, natož tebe?“ řekl Adam.

„Neodbočuj,“ popoháněla ho Vilma.

„Mám se tu podívat kolem té vraždy,“ odpověděl Adam neochotně.

Trhl sebou. Dunění, které se neustále přibližovalo, ho znervóznilo. Podíval se s obavou na Vilmu.

„Takže jsi skončil jako policajt,“ konstatovala Vilma, která evidentně chvění budovy způsobené dětmi pádícími do tříd nevnímala.

„Jo,“ řekl Adam. „Doufám, že to na mě nepráskneš!“

Nad kabinetem se ozvalo třískání židlemi, jak je děti sundávaly z lavic. Adam se mimoděk podíval na strop.

„Za co?“ smlouvala Vilma.

Ozvaly se první skřeky.

„Ty jsi hrozná!“ vzdychl Adam s očima stále u stropu. „Víš, že je to vydírání veřejného činitele!“

„Fakt?“ řekla Vilma nevinně. „A máš na to svědka?“

„Tak co bys chtěla?“ kapituloval Adam.

„Hybnera,“ řekla Vilma mstivě.

„Ne, Hybnera ne!“ zděsil se Adam.

„Tak všem vyslepičím, kdo jsi,“ pokrčila rameny Vilma.

„Na co ti bude Hybner?“ chtěl vědět Adam. „Vždyť už je to tolik let.“

„O to se nestarej,“ řekla Vilma.

„A co když už ho nemám?“ zkoušel Adam.

„Máš ho,“ řekla Vilma jistě.

„Poslouchej,“ ošil se Adam. „Tady to duní, jako když je vzpoura vězňů ve Valdicích.“

„Neodbočuj!“ komandovala ho Vilma. „Tak máš ho?“

„Tak dobře,“ přikývl Adam. „Ale dám ti ho, až odsud budu odcházet. Musím se před tebou nějak jistit.“

„Přísahej!“ žádala Vilma.

„Přísahám,“ řekl Adam. „Ale mám podmínku, že mi s tím pomůžeš a řekneš mi něco o učitelích.“

„To mám jako donášet?“ zhrozila se Vilma.

„Pokud to bereš takhle, tak jo,“ řekl klidně Adam. „Ale chceš přece Hybnera!“

„Vždyť víš, že jsem se o drby nikdy nezajímala,“ ustupovala Vilma. „Dověděla jsem se všechno vždycky jako poslední.“

„No, protože ses nezajímala,“ řekl Adam. „Ale zase musíš uznat, že když jsi měla informace, dokázala jsi z nich vydedukovat všechno. Úplný Holmes.“

„Ale teď nevím skoro nic,“ řekla Vilma. „Mám problémy sama se sebou a cizí věci mě vůbec nezajímají.“

„Tak pomůžeš mi?“ zeptal se netrpělivě Adam a opět se podíval na strop, z něhož se nesla ozvěna pádu těla.

„A co když jsem pachatelem já?“ provokovala Vilma.

„Beru to sice v úvahu, ale nemyslím si to,“ řekl Adam. „Ty řešíš problémy úplně jinak, takže vrah podle mě nejsi.“

„Kdo ze školy ještě ví, že jsi policajt?“ chtěla vědět Vilma.

„Jen ředitel Beroušek,“ řekl Adam.

Zazvonil zvonek na první vyučovací hodinu. Dupot a šoupání židlí během několika vteřin přestaly existovat. Nastalo relativní ticho, které na Adamovy otřesené sluchové orgány působilo jako balzám.

„Podívej, teď už nebudeme mít moc čas si promluvit,“ řekla Vilma. „Ale večer se u mě stavíš. Domluveno?“

„Domluveno,“ řekl Adam. „Proč nebudeme mít čas si promluvit?“

„Uvidíš,“ pousmála se tajemně Vilma.

Vzala věci a vyšla z kabinetu. Adam vyšel bezradně za ní. Na chodbě ho odchytil ředitel.

„Pane kolego, pojďte se mnou. Dám vám učebnice, které bude potřebovat. A ještě máte dozor. Hned vám vysvětlím kde.“

Ve tři čtvrtě na dvě vešel Adam schvácený do kabinetu a sesunul se na křeslo.

„Já jsem úplně vyřízený,“ vydechl, „hlava mě bolí jako střep. Jak můžeš takový zápřah a hluk vydržet?“

„To chce klid,“ řekla Vilma. „Ze začátku chodíš odpoledne spát. Přijdeš domů a lehneš si. Za měsíc už v tom budeš a nepřijde ti to. Za půl roku začneš blbnout, zapomínat a ztrácet věci. A za deset let si budeš připadat docela normální.“

„To jsou vyhlídky,“ vzdychl Adam.

„Kde tu vlastně bydlíš?“ vzpomněla si Vilma.

„Na nějaké ubytovně,“ řekl Adam. „Ještě jsem tam nebyl.“

Vilma mu podala lístek.

„To je moje adresa. Je to tady hned vedle školy. Čekám tě v osm. Vchod je od lesa.“

Krátce po půl třetí odpoledne Ábela probudil hluk ve vedlejším pokoji. Konstatoval, že se poručík Adam Vojíř právě nastěhoval. Neznal ho, ale dostal podrobné instrukce. Nekontaktovat ho a zasáhnout pouze v případě problémů. Roman stále ležel v posteli a sledoval dění ve vedlejším pokoji. Během dvaceti minut se Adam ubytoval. Pak pokoj ztichl a ozvalo se spokojené pochrupování.

On šel spát, nechápal Roman. Místo aby vyšetřoval vraždu, ten kluk spí! Ale asi ví, co dělá. Určitě má své instrukce.

Krátce po třetí vyšel Roman z ubytovny na průzkum terénu. Procházel městečko. Bylo pěkné, udržované, ostatně jako většina obcí na slunném Slovácku. Bylo na co se dívat. Vyfotil jeden film. Při své obhlídce narazil na restauraci U Hroznu. Půl páté. Vešel dovnitř a posadil se ke stolu se zářivě bílým ubrusem. Měl hlad. Naposledy jedl včera večer, kdy se zastavil na večeři v motorestu u Rohatce.

Čisté prostředí jeho chuť na jídlo ještě povzbudilo. Dal si dvojitou porci moravského vrabce se zelím a bramborovým knedlíkem. Objednal si Chlapi sobě a pozoroval cvrkot v restauraci. Byla poloprázdná. Asi ještě brzo na pracovité majitele vinohradů. V pět hodin se objevil U Hroznu Cestář s nějakým mužem. Dal najevo, že Romana registruje a že se Penelopa stále neozvala. To znamenalo, že je nutný osobní kontakt, tedy verze Muzeum. Roman zaplatil a odešel. Vrátil se na ubytovnu. První úkol splněn. Kontakt s Cestářem navázán. Otevřel notebook a přes telefon si stáhl materiály, které mu poslala jeho sekretářka. Přestal vnímat čas.

V sedm hodin vedlejší pokoj ožil hlasitým zívnutím. Za chvíli rozeznal Ábel známý zvuk mlácení vidličky do stěn konzervy.

Ve tři čtvrtě na osm vyrazil Adam do terénu. Ábel ho z bezpečné vzdálenosti následoval až k osamělému domu v lesíku za školou, musí mít přece toho mladého pod kontrolou. Adam vešel do domu. Ábel ještě chvíli počkal a také došel k domu. Přečetl si jméno, které bylo napsáno na jediném venkovním zvonku. Vilma Hradilová.

Tak chlapec tedy nezahálí, jen co je pravda. Vrátil se zpátky na ubytovnu a šel spát. Kdoví kdy se mu zase podaří strávit tak klidný den.

V osm hodin zazvonil Adam na zvonek u Vilmina bytu. Otevřela dveře.

„Pojď dál,“ zvala ho.

„Ještě jsi ujetá na čokoládu?“ zeptal se Adam a podával jí velkou smetanovou čokoládu s mandlemi.

„Dík,“ chňapla ji Vilma s gurmánským svitem v očích. V předsíni si Adam zul boty a Vilma ukázala do obýváku: „Posaď se, udělám kafe.“

Adam si v obýváku sedl do křesla a pustil televizi. Nevšiml si, že ve dveřích obýváku stojí asi pětiletá holčička v noční košili.

„Ahoj,“ řekla. „Ahoj,“ odpověděl vyjeveně Adam, když si ji prohlédl. „Co tu děláš?“ vyslýchala ho drobounká blondýnka. „Přišel jsem na návštěvu,“ řekl Adam zaskočený přítomností dítěte v bytě. „Zuzanko, spinkat,“ řekla Vilma, která právě přinášela kávu. „Tak ahoj,“ řekla zklamaně Zuzanka. Vilma ji vzala za ruku a uložila ji do postele. „Dobrou noc, miláčku.“ Zhasla v pokoji světlo a zavřela dveře. Přinesla si do obýváku čokoládu a začala ji likvidovat, aniž Adamovi nabídla.

„Ty máš dítě?“ divil se Adam. „Vidíš, ne?“ řekla Vilma. „Je jí pět.“ „A kde je manžel?“ zeptal se. „Není,“ pokrčila rameny Vilma. „Rozvedli jsme se.“ „Tak povídej,“ řekl Adam. „Vždyť ty jsi Víťu Hradila znal,“ uvědomila si Vilma. „Tak ty sis vzala Víťu Hradila?“ řekl Adam. „Taky mě to mohlo napadnout. Jo, trochu jsem ho znal. To byl fajn kluk.“ „Jo, brali jsme se hned po promoci,“ řekla Vilma.

„Ale to jste spolu moc dlouho nechodili,“ podotkl Adam. „Pamatuju se, že jsi ještě na jaře chodila s tím obstarožním doktorem.“

„Nebuď směšný,“ sekla ho Vilma. „Michalovi tehdy bylo pětatřicet.“

„Tak proč jste se rozvedli s Víťou?“ chtěl vědět Adam.

„Nějak nám to neklapalo,“ pokrčila rameny.

„Tak povídej,“ popoháněl ji Adam.

„Víš, byla to unáhlená svatba,“ řekla Vilma. „Chodili jsme spolu fakt krátce. Asi jsem to brala jako poslední příležitost odpoutat se od Michala. Byla jsem v depresi. Věděla jsem, že takhle to dál nepůjde. Něco jiného je studentský život. Já s Michalem chodila tři roky, ale bylo mi jasné, že on svou rodinu neopustí. No a pak přišel Víťa s tím, že když se vezmeme, dostaneme byt a místo nedaleko Brna. Tak jsme se vzali a přestěhovali. Víťa šel na vojnu a já tam začala učit. A Brno bylo příliš blízko.“

„Takže to s tím panem doktorem pokračovalo,“ konstatoval Adam.

„Jo, pokračovalo,“ přikývla Vilma. „A Zuzka je jeho.“

„A co Víťa?“ zeptal se Adam ohromeně.

„Byl zklamaný,“ řekla Vilma. „Řekl, že mu dítě vadit nebude, ale já nechtěla.“

„Ty jsi chtěla Michala,“ napovídal Adam.

„Jo,“ připustila Vilma. „Tak jsme se rozvedli, ale nechala jsem si jeho jméno i pro Zuzku.“

„No, celkem tě chápu,“ řekl Adam. „Hele, neprovdala ses nakonec jen kvůli tomu příjmení?“

„Jen si dělej srandu,“ smála se Vilma. „Dokážeš si představit, jak jsem kvůli tomu svému jménu v dětství trpěla? Vilemína Skokanová. Jak já za to naše nesnášela, že mám tak hrozné jméno i příjmení.“

„Znám ještě horší,“ řekl Adam.

„To ale nemůžeš se svým krásným jménem pochopit,“ nesouhlasila Vilma. „Pamatuješ? Říkali jste mi žabičko, pak ropucho, a ani si nevzpomenu na ty různé přezdívky.“

„A jak ses dostala sem?“ smál se Adam a oči se mu rozzářily vzpomínkami na dětství.

„Nejdřív jsem bydlela u rodičů,“ řekla Vilma. „Maminka se mně o malou starala. Pak jsem ale našla inzerát, že je tady volný byt na škole, a šla jsem sem.“

„A s Víťou se stýkáš?“ zeptal se Adam.

„Ne,“ odpověděla Vilma. „Pokud vím, bydlí v Brně, je ženatý a má roční holčičku. Maminka je s ním v kontaktu. Měla ho moc ráda.“

„A co doktor?“ pátral dál Adam.

„Jezdí sem každých čtrnáct dní na víkend,“ sdělovala Vilma.

„Ono to stále trvá?“ divil se Adam.

„Trvá,“ řekla Vilma.

„A jak to vysvětlí doma?“ nechápal Adam.

„Nijak,“ řekla Vilma. „Jeho žena o tom ví.“

„To mě podrž!“ vydechl Adam. „Ta musí být svatá nebo…“

„Víš, ono je to tak,“ vysvětlovala Vilma. „Když jsem otěhotněla, podal Michal žádost o rozvod a sháněl místo někde v severních Čechách s bytem, že spolu odejdeme.“

„A proč jste neodešli?“ zeptal se Adam.

„Jeho žena za mnou přišla a prosila mě, ať jí nerozbíjím rodinu a ať neodvádím tátu od dvou dětí,“ řekla Vilma. „Plakala, že kluci potřebují tátu, a ať jsem zodpovědná já, když už on není.“

„A co ty?“ chtěl vědět Adam.

„Bylo mi hrozně,“ řekla Vilma. „Věděla jsem, že mě dostala. Tak jsem Michalovi řekla, ať zůstane s ní, a my se budeme stýkat jako dřív.“

„Tys mu řekla, že jeho žena za tebou byla?“ zeptal se Adam.

„Jasně,“ řekla bez váhání Vilma. „A všechno se hned uklidnilo.“

„Připadá ti to normální?“ hrozil se Adam. „Jak takhle můžeš žít?“

„Prosím tě, co je to normální!“ bránila se Vilma. „Co ty víš, jak lidé žijí? Mně to vyhovuje. Mám Zuzku a jsem nezávislá. Michalovi to taky takhle vyhovuje.“

„A co jeho ženě?“ řekl ironicky Adam.

„Ale to byla její volba,“ řekla Vilma. „Kdybychom se s Michalem odstěhovali, za čas by ji to přebolelo. Ale takhle bude trpět asi stále.“

„Jsi cynická,“ děsil se Adam.

„Říkej tomu, jak chceš,“ pokrčila rameny Vilma. „Život není peříčko. Proč se mám furt ohlížet na jiné, když se nikdo neohlíží na mě?“

„Překvapuješ mě,“ řekl Adam. „Tohle bych do tebe neřekl.“

„A co ty?“ změnila Vilma téma.

„Já nastoupil po škole k policii, vojna, pak už jen práce,“ řekl Adam.

„Jsi ženatý?“ chtěla vědět Vilma.

„Ne,“ řekl Adam. „Na soukromý život mám málo času, a to se dnešním ženám nelíbí. Vlastně, jak to tak vidím, ty bys pro mě byla ideální manželka. Jsi v čekání už vytrénovaná. Úplná Penelopa.“

„Ale neříkej, že nikoho nemáš!“ nevěřila mu Vilma.

„Mám,“ připustil Adam. „Ale je to… takové choulostivé...“

„Takže je vdaná?“ hádala Vilma.

„Ale její manžel o tom neví!“ ujišťoval ji Adam.

„A ty mě chceš poučovat, že žiju nenormálně,“ smála se Vilma. „Ale pojďme konečně k té vraždě.“

„No, moc toho zatím nemáme,“ stěžoval si Adam. „Smrt nastala 11. dubna pravděpodobně mezi osmnáctou a dvacátou hodinou. Jedno škrábnutí pod klíční kostí a jediná bodná rána do břicha. Boule na hlavě, pravděpodobně následkem pádu. Bodnutí do břicha by nebylo smrtelné. Vypadá to, že ji někdo bodnul, ona spadla, ztratila vědomí a vykrvácela.

Ležela ve skladu čisticích prostředků. Vražedná zbraň nebyla nalezena. Ze skladu se ale ztratil nůž, který tam měli na rozřezávání krabic s přípravky. Takže buď vrah věděl, že tam ten nůž je, nebo to byla vražda v afektu.

V budově se v té době pohybovalo asi sto padesát rodičů, učitelé a školník. Další provozní zaměstnanci, uklízečky a ekonomka v té době ve škole nebyli. Uklízečky nastoupily až příští ráno v šest hodin. Nikdo si ničeho nevšiml, nic neviděl a neví, proč by měl někdo Kalužovou zabít. Oběť byla bezúhonná, žádné větší problémy doma ani v zaměstnání. Manžel se o její smrti dověděl až příští den odpoledne od nás. Ve čtvrtek nastoupil v poledne službu v nemocnici a byl tam až do rána. Oddělení v žádném případě neopustil. Nevěděl ani, že Kalužová nebyla celou noc doma. Takže snad jediným vodítkem je to její zástupcování.“

„Neblázni,“ řekla Vilma. „Kdo by vraždil kvůli zástupcovskému místu! Nenech se vysmát.“

„Ale tady se není čeho chytit,“ řekl Adam.

„Tak proto tě sem vyslali inkognito,“ usoudila Vilma. „Zjistit motiv.“

„Asi tak,“ řekl Adam. „Většinou se už po pár hodinách narazí na nějaký motiv. A tady stále nic.“

„Já ti můžu upřesnit tu dobu smrti,“ řekla Vilma. „Někdy kolem sedmé.“

„Jak to víš?“ divil se Adam.

„Kalužová byla třídní 6. B a třída je v přízemí jako můj kabinet. V půl sedmé byla ještě ve třídě, protože od ní ke mně přišla paní Matýsková. Ve tři čtvrtě jsem pak šla na záchod a určitě vím, že tam na chodbičce krátce přede mnou Kalužová byla.“

„Jak to tak jistě víš?“ zeptal se Adam.

„Ona totiž měla zálibu v příšerných voňavkách,“ řekla Vilma. „A já tam ten její parfém cítila.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ženy a lži.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.