Malý princ –
kolibří vydání

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Antoine de Saint-Exupéry

Malý princ – kolibří vydání – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Antoine de Saint-Exupéry

Malý princ

Z francouzštiny přeložil Richard Podaný

VĚNUJI LÉONU WERTHOVI

Omlouvám se dětem, že jsem tuhle knihu věnoval dospělému. Mám k tomu závažnou omluvu: ten dospělý je nejlepším přítelem, jakého na světě mám. Mám i další omluvu: ten dospělý rozumí všemu, dokonce i knihám pro děti. A mám třetí omluvu: ten dospělý žije ve Francii a trpí tam hladem a zimou. Potřebuje utěšit. Pokud všechny zmíněné omluvy nestačí, klidně můžu knihu věnovat dítěti, kterým tenhle dospělý kdysi býval. Všichni dospělí totiž začínali jako děti. (Málokdy si to ale pamatují.) Takže opravuji:

VĚNUJI LÉONU WERTHOVI,

KDYŽ BYL JEŠTĚ CHLAPEC

I

Jednou, když mi bylo šest, četl jsem si knihu o pralese, která se jmenovala Příběhy ze života, a viděl jsem tam úžasný obrázek. Byl na něm hroznýš, jak polyká šelmu. Tady máte kopii toho obrázku.

V knize se psalo: Hroznýši polykají kořist vcelku, nerozkoušou ji. Potom se nemůžou hýbat, půl roku jenom tráví a spí.

Hodně jsem pak přemýšlel o tom, jak je život v džungli dobrodružný, a i mně se podařilo namalovat barevnou pastelkou první obrázek. Obrázek číslo jedna. Vypadal takhle:

Ukázal jsem to veledílo dospělým a zeptal se, jestli jim nahání strach.

Odpovídali mi: „Proč by měl klobouk nahánět strach?“

Na mém obrázku nebyl klobouk. Byl tam hroznýš, který zrovna tráví slona. Nakreslil jsem tedy vnitřek hroznýše, aby tomu dospělí rozuměli. Vždycky se jim všechno musí vysvětlovat. Můj obrázek číslo dvě vypadal takhle:

Dospělí mi radili, abych nechal být obrázky otevřených i zavřených hroznýšů a místo toho se zajímal o zeměpis, dějepis, počty a mluvnici. Proto jsem v šesti letech ukončil skvělou malířskou dráhu. Odradil mě neúspěch mých obrázků číslo jedna a číslo dvě. Dospělí nikdy nic nepochopí sami od sebe – a pro děti je únavné jim pořád dokola všechno vysvětlovat… Musel jsem si tudíž vybrat jiné povolání. Naučil jsem se pilotovat a zlétal jsem skoro celý svět.

A opravdu mi zeměpis náramně posloužil. Na první pohled jsem dokázal odlišit Čínu od Arizony. Což se hodí, třeba když se v noci ztratíte.

Jak život šel, potkával jsem spoustu seriózních lidí. Něco jsem se nabydlel u nejrůznějších dospělých. Viděl jsem je hodně zblízka. Názor jsem na ně ale nijak zvlášť nezměnil.

Když jsem se setkal s někým, kdo mi připadal vcelku při smyslech, vyzkoušel jsem na něm obrázek číslo jedna, který jsem nosil pořád u sebe. Chtěl jsem vědět, jestli je ten dospělý opravdu tak chápavý. Jenže vždycky odpovídali stejně: „To je klobouk.“ A tak jsem jim už nevykládal ani o hroznýších, ani o pralesech, ani o hvězdách. Přizpůsobil jsem se jim. Mluvil jsem s nimi o bridži, o golfu, o politice a o kravatách. A dospělí byli velice spokojení, že poznali někoho tak rozumného.

II

Tak jsem žil sám a neměl jsem nikoho, s kým bych si mohl doopravdy promluvit. Až se mi jednou, je to už šest let, v saharské poušti porouchalo letadlo. Rozbil se mi motor. A protože jsem s sebou neměl ani mechanika, ani cestující, chystal jsem se, že se do té obtížné opravy pustím úplně sám. Byla to pro mě otázka života nebo smrti.

Pitnou vodu jsem měl stěží na týden.

První večer jsem si lehl na písek a usnul. Tisíc mil od lidmi obývaných krajů. Byl jsem mnohem osamocenější než trosečník na voru uprostřed oceánu. Proto si asi dovedete představit, jak mě překvapilo, když mě za svítání probudil zvláštní hlásek. Říkal:

„Prosím tě… nakresli mi beránka!“

„Cože?“

„Nakresli mi beránka…“

Vyskočil jsem, jako by do mě hrom praštil. Promnul jsem si oči. Důkladně jsem se podíval. Stál přede mnou hodně zvláštní klučina a vážně si mě prohlížel.

Tady máte obrázek, nakreslil jsem ho později, ale nejlíp, jak jsem uměl. Přesto není ani zdaleka tak okouzlující jako předloha. Nemůžu za to. Od malířské kariéry mě odradili dospělí, když mi bylo šest, takže jsem se naučil kreslit jen zavřené hroznýše a otevřené hroznýše.

Díval jsem se na to zjevení, valil jsem oči úžasem. Nezapomeňte, že jsem byl tisíc mil od lidmi obývaných krajů. A ten můj klučina nevypadal, že by zabloudil, že by umíral únavou, umíral hlady, umíral žízní nebo umíral strachy. Ani trošku nepřipomínal dítě ztracené uprostřed pouště, tisíc mil od lidmi obývaných krajů. Když se mi konečně vrátila řeč, zeptal jsem se:

„Ale... co tady děláš?“

A on jen zopakoval, potichu, jako by to bylo něco velmi důležitého:

„Prosím tě… nakresli mi beránka!“

Když je nějaká záhda příliš veliká, neodvážíme se neuposlechnout. Přestože mně samotnému šlo právě o život, a i když mi to tisíc mil od lidmi obývaných krajů připadalo hodně zvláštní, vytáhl jsem z kapsy list papíru a plnicí pero. Náhle jsem se ale rozpomněl, že jsem studoval hlavně zeměpis, dějepis, počty a mluvnici, a řekl jsem tomu klučinovi (trochu nabručeně), že neumím kreslit. Odpověděl mi:

„To nevadí. Nakresli mi beránka.“

Beránka jsem jaktěživ nekreslil, udělal jsem proto radši novou verzi jednoho z jediných dvou obrázků, které jsem zvládal. Toho se zavřeným hroznýšem. Zarazilo mě, když klučina namítl:

„Ne! Ne! Já nechci slona v hroznýšovi. Hroznýš je moc nebezpečný a slon zase moc neskladný. Jenže u mě doma je málo místa. Potřebuju beránka. Nakresli mi beránka.“

A tak jsem mu ho nakreslil.

Pozorně mě sledoval a pak namítl:

„Ne! Tenhle je už hodně nemocný. Nakresli jiného.“

Kreslil jsem:

Můj přítel se usmál, laskavě a shovívavě.

„Ale no tak… tohle není beránek, to už je beran. Vždyť má rohy…“

Proto jsem kresbu znovu předělal:

Odmítl ho stejně jako ty dva předtím.

„Tenhle je moc starý. Chci beránka, aby byl dlouho naživu.“

Docházela mi už trpělivost, protože jsem potřeboval začít s rozebíráním motoru, a tak jsem načmáral tohle:

A vybafl jsem:

„To je bedna. Beránek, kterého chceš, je vevnitř.“

Dost mě překvapilo, že se můj mladý přítel celý rozzářil.

„Přesně takového jsem chtěl! Myslíš, že bude potřebovat hodně trávy?“

„Proč?“

„Protože u mě doma je málo místa…“

„Určitě to bude stačit. Dal jsem ti docela malého beránka.“

Naklonil se nad obrázek.

„Tak maličký zase není… Jé, podívej! On usnul…“

A tak jsem se seznámil s malým princem.

III

Trvalo mi dlouho, než jsem pochopil, odkud přichází. Malý princ mi kladl hodně otázek, ale ty moje jako kdyby vůbec neslyšel. Všechno mi postupně odhalila jen jeho slova pronesená spíš nazdařbůh. Třeba když poprvé uviděl moje letadlo (nebudu vám ho kreslit, to už je na mě moc složité), zeptal se:

„To je co, tahleta věc?“

„To není jen tak nějaká věc. Létá to. Je to letadlo. Moje letadlo.“

A hrdě jsem mu oznámil, že jsem letec.

Nato vykřikl:

„Vážně? Ty jsi spadl z nebe!“

„Ano,“ připustil jsem skromně.

„No ne! To je legrační!…“

A malý princ se velice půvabně rozesmál, což mě notně naštvalo. Vyžaduji, aby druzí brali moje tragédie vážně. Pak dodal:

„Tak ty taky přicházíš z nebe! Z které jsi planety?“

Došlo mi, že se tím třeba vysvětlí záhada jeho příchodu, a proto jsem se honem zeptal:

„Takže ty jsi přišel z jiné planety?“

Jenže on neodpověděl. Pořád se díval na moje letadlo, jen pomalu sklopil hlavu.

„Na tomhle jsi opravdu nemohl přijít moc zdaleka…“

A na dlouho se zasnil. Potom vytáhl z kapsy mého beránka a začal ten nový poklad bedlivě pozorovat.

Je vám asi jasné, jak mě to polovičaté důvěrné sdělení o „jiných planetách“ vyvedlo z míry. Snažil jsem se proto dozvědět trochu víc.

„Odkud přicházíš, kloučku? Kde je to tvoje ‚doma‘? Kam si chceš odvézt mého beránka?“

Chvíli zadumaně mlčel a pak odpověděl:

„Dobře žes mi dal tu bednu, protože mu v noci poslouží jako domeček.“

„Jistě. A když budeš hodný, dám ti i provázek, aby sis ho mohl přes den uvazovat. A kolík.“

Ten návrh malého prince viditelně zarazil.

„Uvazovat? To je ale divný nápad!“

„Jenže když ho neuvážeš, půjde si, kam bude chtít, a ztratí se.“

Můj přítel znovu vyprskl smíchy.

„Kam by podle tebe asi šel?“

„Prostě někam. Rovnou za nosem…“

Na to malý princ vážně poznamenal:

„To nevadí, u mě doma je hrozně málo místa!“

A dodal, zdálo se mi, že posmutněle:

„Rovnou za nosem se tím pádem nedá dojít moc daleko…“

IV

Díky tomu jsem zjistil druhou velmi důležitou věc: totiž že jeho domovská planeta není o moc větší než dům!

Ne že by mě to moc překvapilo. Dobře jsem věděl, že kromě velikých planet, jako je Země, Jupiter, Mars, Venuše, tedy těch, kterým lidé dali jména, jsou stovky jiných, někdy tak malých, že je dost těžké zpozorovat je dalekohledem. Když nějakou takovou někdo z astronomů objeví, místo jména jí dá jen číslo. Nazve ji třeba: asteroid 325.

Mám vážné důvody se domnívat, že malý princ přišel z asteroidu B 612. Ten byl dalekohledem zpozorován jen jednou. V roce 1909 ho našel jeden turecký astronom. A svůj objev pak velkolepě představil na mezinárodním astronomickém kongresu. Ale kvůli oblečení mu nikdo nevěřil. Dospělí jsou už takoví.

Slávu asteroidu B 612 nakonec zachránilo až to, že jeden turecký diktátor celému národu pod hrozbou trestu smrti přikázal, aby se začal oblékat po evropsku. Astronom zopakoval svůj výklad v roce 1920, ve velmi elegantním obleku. A tentokrát s ním všichni souhlasili.

Všechny tyhle podrobnosti o asteroidu B 612 včetně jeho čísla vám vykládám kvůli dospělým. Dospělí mají čísla rádi. Když jim vyprávíte o svém novém příteli, nikdy se nezajímají o zásadní věci. Nikdy se nezeptají: „Jaký má hlas? Co nejraději hraje? Sbírá motýly?“ Místo toho se vyptávají: „Kolik je mu let? Kolik má bratrů? Kolik váží? Kolik vydělává jeho otec?“ A teprve pak mají pocit, že ho už znají. Když dospělému řeknete: „Viděl jsem krásný dům z růžových cihel, měli tam pelargonie v oknech a na střeše holuby…“, vůbec si ten dům nedokážou představit. Musíte jim říct: „Viděl jsem dům za sto tisíc franků.“ Teprve potom vykřiknou: „Ten musí být krásný!“

No a stejně když jim povíte: „Malý princ existoval, protože byl překrásný, protože se smál a chtěl beránka. Když někdo chce beránka, je to dostatečný důkaz toho, že existuje“, tak jen pokrčí rameny a budou s vámi jednat jako s dítětem! Zato když jim řeknete: „Přišel z asteroidu B 612“, úplně jim to stačí a víc už se nebudou ptát. Jsou už takoví. Je zbytečné jim to zazlívat. Děti musí být k dospělým velmi shovívavé.

Ale my, kdo rozumíme životu, se samozřejmě můžeme číslům leda vysmát! Moc rád bych tohle vyprávění začal po vzoru pohádek. Moc rád bych napsal:

„Byl jednou jeden malý princ, který žil na planetě sotva větší než on sám a který potřeboval přítele…“ Těm, kdo rozumějí životu, by to připadalo mnohem pravdivější.

Nemám totiž rád, když se moje kniha čte povrchně. Při vyprávění těchhle vzpomínek je mi moc smutno. Už to je šest let, co můj přítel odešel i se svým beránkem. Snažím se ho tu zachytit proto, abych nezapomněl. Zapomenout na přítele je smutná věc. Každý přítele nemá. Taky bych se mohl stát jedním z dospělých, kteří se zajímají jenom o čísla. Proto jsem si koupil sadu barev a tužky. V mém věku je těžké se vracet k malování, zvlášť když jsem v šesti letech nakreslil jen zavřeného hroznýše a otevřeného hroznýše a nemám za sebou žádné jiné pokusy! Samozřejmě se vynasnažím, abych podoby zachytil co nejpřesněji. Nevím ale úplně jistě, jestli se mi to povede. Jeden obrázek ujde, u druhého podoba chybí. Taky se mi moc nedaří trefit velikost. Tady mám malého prince moc velkého. A tamhle zase moc malého. Zrovna tak váhám nad barvami jeho oblečení. A tak tápu ode zdi ke zdi a od lepšího k horšímu. Možná se nakonec spletu i v nějakých důležitějších podrobnostech. To mi ale musíte odpustit. Kamarád mi nikdy nic nevysvětloval. Možná si myslel, že jsem jako on. Jenomže já naneštěstí neumím vidět beránky v zavřených bednách. Možná jsem trochu jako dospělí. Nejspíš jsem zestárnul.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Malý princ - kolibří vydání.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.