Upozorňujeme, že tato kniha je určena pouze pro potřeby kupujícího. Kniha jako celek ani žádná její část nesmí být volně šířena na internetu, ani jinak dále zveřejňována.

V případě dalšího šíření neoprávněně zasáhnete do autorského práva s důsledky podle platného autorského práva a trestního zákoníku.

KAPITOLA 1

Sobota 2. července 2016

Jan a Eva Waldmanovi se seznámili na dovolené u Balatonu před dvaceti lety. Jezero se stalo jejich oblíbeným místem, kam se pravidelně vraceli. Letos to bylo dva roky, co Eva zemřela při autonehodě. Jejich osmnáctiletá dcera Erika, chtěla znovu navštívit místo, kde se rodiče poznali, a proto Jan koupil dvoutýdenní pobyt u jezera.

Balaton je největší jezero ve střední Evropě. Pro své rozměry je nazýváno Maďarské moře. Spojení vodní hladiny jezera, odrážející sluneční záření, a jihozápadních větrů vytváří příjemné podnebí podobné středomořskému. Na západním břehu jezera se nachází Hotel Helikon, v kterém se ubytovali Jan a Erika. Hotel zahrnoval soukromou pláž, krytý bazén a fitness centrum.

Jan seděl na plážovém lehátku u jezera a luštil křížovku. Mobilní telefon si vypnul, aby měl klid. Erika si četla Pravidla silničního provozu, protože po návratu z dovolené bude skládat zkoušku v autoškole. Na lehátko pod sousední slunečník se posadila štíhlá černovlasá žena v červených bikinách. Sundala si horní díl plavek. Vytáhla z plážové tašky lahvičku s opalovacím olejem a začala si s ním natírat prsa. Jemně kroužila prsty s olejem kolem velkých bradavek. Jan zvedl hlavu od sešitu s křížovkami a posunul si sluneční brýle po nose. Erika si toho všimla. Po chvíli pronesla „Táto, pojď si zaplavat.“ Vstali a došli na okraj jezera. Janovi se jezerní voda zdála chladná, ale Erika ho přesvědčila, aby do ní vstoupil. Zatímco plavali v jezeru, tak žena s odhalenými ňadry telefonovala. Potom si lehla na břicho a rozvázala si na bocích obě tkaničky, kterými byl spojen dolní díl bikin. Opět si nalila olej na prsty pravé ruky a natřela si s ním zadek. Olej zjemnil její pokožku a dodal jí působivý lesk.

Po návratu z pláže si Jan a Erika zašli na oběd do hotelové restaurace. Erika budila pozornost hotelových hostů svým nekonvenčním vzhledem. Na levé ruce měla vytetovaného delfína a na pravé velkou sovu a hodiny. Pestrobarevné dlouhé vlasy jí padaly do obličeje a z jejích sluchátek zněla britská metalová skupina Iron Maiden. Jan vedle ní vypadal usedle. Posadili se ke stolu. On si zkontroloval došlé zprávy na leskle černém iPhonu. Na dovolené ho musel mít stále u sebe, protože v Praze řídil firmu, která prodávala bezpečnostní kamery.

„Žádná zpráva, dobrá zpráva,“ pronesl.

„Stýská se ti po mámě?“ zeptala se ho.

„Chybí mi,“ odpověděl a dodal „A co tobě?“

„Že se ptáš. Tohle místo mi jí hodně připomíná.“

„Mě taky.“

„Všimla jsem si, jak ses díval na tu ženu u sousedního slunečníku. Zdálo se mi, že tě provokuje, tím jak si natírá ňadra opalovacím olejem.“

„Byla nepřehlédnutelná, ale jinak mě nezajímá.“

„Měla jsem z ní zvláštní pocit. Připadalo mě, že tě pozoruje.“

„To už stačilo. Na pláži se všichni natírají olejem a sledují své okolí.“

„Změním téma. Půjdeme se po obědě podívat na barokní zámek Festetics?“

„Půjdeme. Máma to tam měla ráda.“

Rozhovor přerušil anglicky mluvící číšník, který jim přinesl objednanou fazolovou polévku. Po ní následovalo dušené maso s pálivou paprikou zvané perkelt doplněné noky v podobě koulí. Na závěr si dali jako dezert Dobošův dort obsahující tenké plátky piškotu vrstvené s čokoládovo-máslovým krémem. Načež si Jan objednal tokajské víno a Erika maďarský bylinný likér Unicum-Zwack. Likér měl výraznou hořkou chuť a byl vyroben ze čtyřiceti léčivých rostlin. Kdysi vznikl v Budapešti jako lék pro císaře Josefa II.

Uprostřed upravené zahrady stojí zámek rodiny Festetics, který je považován za třetí největší šlechtickou stavbu Maďarska. V přízemí zámku si Jan s velkým zájmem prohlédl sbírku maďarských zbraní za posledních tisíc let. Eriku zaujala rozsáhlá zámecká knihovna obsahující exempláře knihtisku, ocelorytiny, mědirytiny a dřevorytiny. Ze zámku vyšli do přilehlého anglického parku s vodotryskem. Posadili se na lavičku. Erika vyndala z batůžku skicák a začala kreslit zámek.

„Vzpomněla jsem si, jak se asi má Maxim,“ pověděla při malování.

„Maxim se má určitě dobře, ale jak ho zvládá babička?“ dodal Jan.

„Určitě dobře,“ řekla a potom už jen mlčeli. Jan pozoroval, jak pod rukami Eriky vzniká malba zámku.

Maxim byl trojbarevný bígl, kterého Jan daroval Erice před dvěma roky. Zvykli si na sebe a Eriku bylo těžké přesvědčit, že ho v hotelu u Balatonu neubytují. Proto ho o jejich dovolené hlídala babička v Plzni. Když Erika dokončila kresbu zámku, tak se zvedli a odešli do hotelu.

KAPITOLA 2

Neděle 3. července 2016

Erika šla do aquaparku. Jan zůstal sám na pláži u jezera. Po půlhodině se u sousedního slunečníku znovu objevila neznámá cizinka. Jan jí pozdravil „Good morning“ a ona pozdrav opětovala. Žena se posadila do plážového lehátka, vytáhla si velkou knihu z tašky a začetla se do ní. Později se zvedla, došla k Janovi a anglicky pronesla: „Můžu vás poprosit o pohlídání mých věcí u lehátka? Chci si zaplavat.“

„Ano. Dám na ně pozor,“ odpověděl Jan.

„Děkuji,“ řekla a kráčela směrem k jezeru. Jan se díval, jak vstoupila do vody a začala plavat.

Pohlédl směrem k jejímu lehátku, na kterém ležela rozečtená kniha s velkým anglickým nápisem „Hrady a zámky v Maďarsku.“

Na chvíli se zabral do luštění křížovek a téměř si nevšiml, že se žena navrací od jezera.

Přistoupila k jeho lehátku a pověděla „Děkuji, že jste hlídal moje věci.“

„Rádo se stalo,“ reagoval.

„Chtěla bych se představit. Měla jsem to udělat už předtím. Jmenuji se Stefanie Attila,“ sdělila a podala mu mokrou ruku.

„Těší mě. Jsem Jan Waldman,“ řekl a stisknul podanou ruku.

Žena ho zaujala, a proto pokračoval v hovoru. „Všiml jsem si, že čtete knížku o památkách v Maďarsku.“

„Je to profesionální zájem. Jsem učitelka dějepisu a angličtiny z Budapešti, na prázdninách u Balatonu.“

„Před třemi roky jsme byli v Budapešti. Takové množství památek, jako tam, je jen v Praze.“

„Jste z Prahy?“

„Ano.“

„Můžu vás pozvat na zmrzlinu za pohlídání mých věcí?“ zeptala se.

„Ano, ale platit budu já,“ reagoval.

„Jakou zmrzlinu máte ráda?“ zeptal se Jan před prodejním stánkem.

„Vanilkovou,“ odpověděla a po chvíli dodala „Vanilka je aromatické koření, které se získává z tobolky orchideje zvané Vanilla. Ta se původně pěstovala jen v Mexiku, kde jí staří Aztékové přidávali do nápojů. Nezapřu, že jsem učitelka dějepisu.“

„To ano. Koupil jsem dvě vanilkové,“ pověděl Jan a podal jí kornout se zmrzlinou. Prohlížel si její tetování. Na pravé paži měla vytetovanou velkou červenou růži.

„Líbí se vám ta růže?“

„Ano.“

„Její červená barva vyjadřuje vášeň a lásku, kterou jsem cítila ke svému příteli, než jsme se rozešli. Každé tetování co mám, znázorňuje nějaký příběh nebo životní situaci, v které jsem byla.“

„ A co vyjadřuje ta žlutá růže na levé paži?“

„V dávných časech byla žluté růže symbolem žárlivosti. Nechala jsem si jí vytetovat po rozchodu s přítelem, který mě podvedl s jinou ženou.“

„A ten levhart?“

„To je kočkovitá noční šelma, jako jsem já,“ pověděla a pozorovala jak se tváří, potom dodala „Dělám si legraci. Tetování s levhartem symbolizuje sílu, rychlost, odvahu a vytrvalost. Tedy vlastnosti, které potřebuje každý člověk.“

Dívala se mu do očí a on měl na chvíli pocit, že mezi nimi přeskočila jiskra.

„Byl jste se někdy podívat na vyhaslou sopku Badacsony na protějším břehu?“ zeptala se a ukázala směrem k zdaleka viditelné hoře s plochým vrcholem.

„Byl.“

„Na svazích této sopky se pěstuje vinná réva. Pocházejí odtud nejkvalitnější maďarská vína. Například Badacsonyi Szürkebarát, které se nesmí se pěstovat nikde jinde na světě. Znám restauraci v Keszthely, kde ho prodávají.“

„Jak se jmenuje?“

„Monarchia Restaurant“

„Můžu vás tam pozvat na večeři?“ navrhl jí bez rozmýšlení.

„Můžete. Budu ráda.“

Po jejím souhlasu si uvědomil, že Erika bude proti tomu.

„Tak že třeba v osm hodin večer před restaurací?“

„Ano. Přijdete sám nebo s dcerou?“

„Erika asi nebude chtít.“

„Kde je vlastně?“

„V aquaparku.“

Načež si povídali o budapešťských památkách, které Jan znal. Stefanie mu vyprávěla o tom, jak žije v malém bytě v jižní Pešti, ve čtvrti Józsefváros. Jan se před polednem rozloučil a odešel do restaurace hotelu Helikon, kde ho čekala Erika.

Po společném obědě Jan vzal dceru na plavbu lodí po jezeře. Pluli replikou parníku z roku 1846. Ten měl místo parního motoru diesel-elektrický, který poháněl boční kola. Když zafoukal silný vítr a zvedly se vlny, tak boční kola parníku nezabírali naplno a loď nedržela směr. Toho si, ale kromě posádky a Jena nikdo nevšiml. Jan řekl Erice o tom, že si domluvil večeři se Stefanií. Nabídl jí, aby šla s ním. Erika to odmítla slovy „Nikam nejdu. Co na té děvce vidíš.“ Chvíli se se hádali. Když se uklidnila, tak mu pověděla: „Je to tvoje věc. Já si bude číst na hotelovém pokoji. Ale dávej si na ní pozor. Cítím z ní něco špatného.“

„To neříkej. Vůbec jí neznáš,“ vyhrkl Jan.

„Ty jí taky neznáš. Co o ní víš?“

„Je to učitelka dějepisu z Budapešti. Žije sama, protože se rozešla s přítelem.“

„Ty jí to věříš? Od začátku se před tebou předváděla.“

„Změníme téma. Co teď čteš?“

„Metro 2035“

„O čem to je?“

„Nemám náladu se s tebou o tom bavit. Najdi si to na internetu.“

Erika po zbytek plavby mlčela a fotila pobřeží. Jan se rozhodl, že to nebude dál hrotit, a proto také nemluvil.

Stefanie na něj čekala před restaurací v bílých, lehce průsvitných, minišatech, v kterých vypadala sexy. Šaty končili těsně pod úrovní jejího zadečku, díky čemuž vynikly její štíhlé nohy. Vypadala jinak než na pláži. Měla dlouhé náušnice a nalakované nehty na rukou. Posadili se ke stolu prostřenému pro dva. Objednali si rybí polévku Halászlé se zeleninou, kořeněnou pálivou paprikou. Jako hlavní jídlo Stefanie doporučila maďarskou specialitu - hovězí maso na víně zvané tokáň, ke které vybrala jako dezert palačinky plněné ořechy a polité čokoládou. Jan se trochu opil. Čím dál tím více podléhal kouzlu Stefanie a vyprávěl o svém životě. Ona poslouchala, usmívala se a několikrát si v průběhu večera kontrolovala přijaté esemesky na mobilu. Najednou prohlásila, že jí není dobře od žaludku a chce se vrátit na hotelový pokoj. Jan zaplatil a vyšli před restauraci. Mezi tím, co byli uvnitř, tak venku začala bouřka se silným větrem. Na jezeře se objevily neobvykle velké vlny. Jan jí chtěl doprovodit. Stefanie to odmítla s tím, že se uvidí zítra. Zeptal se jí, kde bydlí, a ona uvedla hotel na okraji městečka Keszthely. Rozloučili se. Roztáhli si deštníky a každý vyrazil svým směrem.

Jan odemkl dveře hotelového pokoje a překvapila ho tma za nimi. Rozsvítil a rozhlédl se po pokoji. Vytáhl z kapsy iPhone 7 v temně černé barvě a volal na mobil Eriky. Ta hovor nepřijala. Po chvíli z jejího čísla přišla esemeska s textem: „Máme tvojí dceru. Žádná policie nebo jí zabijeme!“ Jan nevěřil svým očím. Znovu si zprávu přečetl a odepsal: „Eriko, nedělej si ze mě srandu. Kde jsi?“ Jako odpověď mu přišla MMS zpráva s obrázkem Eriky s roubíkem v ústech a textem: „Žádná policie nebo smrt dcery. Připravte si 100 000 Euro k předání. Další instrukce přijdou z jiného čísla.“ Když chtěl na Eričino číslo znovu zavolat, tak už byl mobil vypnutý. Janovi se zrychlil srdeční tep a začal těžce dýchat, protože cítil silný hněv vůči neznámému únosci. Nečekal na výtah a seběhl po schodech k hotelové recepci. Jindy usměvavé recepční ztuhl obličej, když viděla rozhněvaného Jana.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Únos u Balatonu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.