Vážně, tohle nevymyslíš

Karel Rašín

Informace pro uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Jakákoli podobnost jmen, míst, fotografií a událostí popisovaných autorem s realitou je čistě náhodná.

Vydání první 2017

Autor/ text: Karel Rašín

Redakce/ korekce: Dana Rašínová, DiS.

Grafická stránka/ ilustrační foto: Karel Rašín a Dana Rašínová, DiS.

Více o autorovi: www.exopolitika.cz

© Karel Rašín

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-7539-066-0 (ePub verze)

ISBN: 978-80-7539-067-7 (mobi verze)

Obsah

Informace

Slovo autora

1) Výprava do školních let

2) Ouha, ten den šlo všechno proti nám

3) Veselý Silvestr/ Zábava

4) Veselý Silvestr/ Boj o život

5) Služba na bráně

6) Neandrtál rock

7) Zkoušky na diskžokeje

8) Dovolená u moře

9) Český rap

10) Komplex méněcennosti

11) Diskotéka

12) Zabijačka

13) Celnice

14) Autobusem na řecké pláže

15) Láska až za hrob (Izrael)

O autorovi

Tiráž

Slovo autora

Vážení čtenáři, dospěl jsem k názoru, že můj život je humorně i tragikomicky protkán ději, příhodami i událostmi, které se jen stěží dají vymyslet. Ocitl jsem se v neuvěřitelných situacích, z nichž se vyrojily kuriózní závěry a konce. Všechny popisované příhody se staly víceméně tak, jak jsou podány. O to více jsou strhující, protože je přihrál do cesty nemilosrdný osud. Také mu mnohokrát pěkně nadávám.

Domnívám se, že v dnešní době chytrých technik, kdy číst knihu nebo nějaký text stále více zaniká, může být přečtení příhod, které se programově nedají vyprodukovat, jistým osvěžením. Čtenář se zasměje i zakaboní, či dramaticky napne - a s úlevou si pak oddychne, až příhodu dočte.

Nechápu, jak je možné tohle všechno zažít a přežít. No, nějak se to prostě stalo. Proto čtenáři věz, že kniha, která leží před tebou, je 1. dílem z trilogie knih „Vážně“, kde zážitky dramaticky vrcholí až po události, kdy se jak doufám budeš chytat smíchy za břicho.

Pěkné čtení - autor

1) Výprava do školních let

Na základní škole mě nejvíce zajímaly spíše ty předměty, které se nevyučovaly. Bylo to především soustavné vyrušování při hodině. Házení zapáleného, štiplavě čoudícího pravítka do kadeřnictví, a to zvláště, když tam seděla ruštinářka. Také trefování se z oken školní budovy sáčky s mlékem na hlavy náhodných kolemjdoucích. Tomu, kdo zasáhl nejvíce hlav, byla pak udělena třídní pochvala uznávanými průšviháři. V případě následného vyšetřování bylo pak oblibou tvrdošíjné zapírání a obratné svalování viny na nejlepší žáky.

Ujalo se také velmi pěkné schovávání školních brašen jedničkářům, těsně před začátkem hodiny. Pokládání chlebů s máslem potají na jejich záda bylo běžnou denní rutinou. Pravidelné zabavování a pojídání jejich svačin se rovněž stalo cennou náplní jinak všedního vyučovacího dne. Žáci s nejlepším prospěchem pak nosili do školy svačiny dvě. Jednu pro nás, druhou pro sebe - a doma si potom ze strachu vymýšleli nejrůznější historky pro rodiče o tom, že mají ve škole prostě takový hlad.

Hodně rozšířená byla také taškařice: nenápadné podpalování cípu košile nejlepšímu žákovi při matematické písemce, kdy pak učitel poznav, že žák ve třetí lavici doutná, jej označil za drzého kuřáka. Různá mučení od píchání kružítkem do hýždí, přes sypání rozdrcené křídy do rukávů, až po nenápadné vylepování cedulek na záda s potupnými nápisy, to jen dokreslovalo škálu skvělých nápadů, jak si zpestřovat nudné předměty.

Tyto školní aktivity mně rok co rok pravidelně zajišťovaly dvojku z chování, někdy i trojku, to v případě, že učitele odvezla koronárka. Vzorem pro tyto „předměty“, které dodnes k mému překvapení nejsou zaneseny ve školních osnovách, byl žák jménem Jiří Houska, kterého vrátili z pomocné školy zpět, neboť byl prý na jejich ústav nadprůměrně inteligentní. Tím snaha ředitele naší školy se Housky nadobro zbavit vyzněla zcela okrajově.

Houska byl svérázná osobnost a pro vyhlášené průšviháře tím nejlepším příkladem. Zásadně nevedl sešity. Ve škole si při hodinách nikdy nic nepsal, poněvadž neměl na co, a kantorům vždy horlivě sliboval, že dopíše vše do příště. Když pak Houska procházel třídou, jedničkáři před ním bleskurychle ukrývali své vzorně vedené sešity, neboť se vždy zcela oprávněně domnívali, že bude zabavovat. Pro Houskovy příznivce bylo zásadou chodit do školy zcela nepřipraveni a při písemných pracích odevzdávat jen prázdné listy, a i ty zřídkakdy podepsané. Tudíž pokaždé, když se školní rok chýlil ke konci, přešlapoval před ředitelnou rozpačitý zástup rodičů s obálkami v náprsních kapsách. Zjevné na tom bylo, že řediteli se obálky v zásadě líbily, a tak se i má dvojka z mravů do druhého dne jakoby zázrakem proměnila v jedničku a z depresivní pětky z matiky se rázem stala usměvavá čtyřka.

Na školní nástěnce v přízemní hale budovy visela tabule, na které byly fotografie se jmény nejlepších a hned vedle nejhorších žáků. Škola v Korunovační ulici na Letné se tak dělila na dva tábory. Na dobré a špatné žáky. Pro nás - Houskovy přívržence - byli ovšem „ti dobří“ ti špatní, tedy my, a „špatní“ ti, kteří byli školní autoritou uznáváni jako dobří. Dobro a zlo jsme si tak formulovali po svém. Někteří z nás potají občas zaměnili některou fotografii z tábora A do tábora B, a tím byl zcela zpochybněn ideový záměr našeho zkorumpovaného ředitele o kastování žactva.

Jednou při úzkostlivě dlouho očekávané pololetní písemce z ruštiny uvolnil Houska o přestávce tabuli tak, že když k ní sebevědomá kantorka přistoupila s úmyslem ji celou hustě popsat, tabule se zřítila. Nešla ani nasadit, protože důležitou součástku k nasazení potřebnou, měl Houska již od přestávky v kapse. Bylo posláno pro školníka. I ten s ní beznadějně zápasil. Kolem něj se to hemžilo ochotnýma rukama žáků, kteří chtěli školníkovi pomoct, a tak mu po chvíli zmizely kleště přímo pod rukama. Posléze i šroubovák, a netrvalo dlouho a záhadně se ztratila i sada klíčů, kterou mám dodnes doma... Nebohý školník chvíli spravoval tabuli, chvíli hledal nářadí, mezitím ruštinářka naléhala..., pak zase nemohl najít upevňující šroub, který ihned nenápadně vyletěl z okna - alespoň sto metrů od školy. O to se postaral pozorný Urban. Nakonec školník odešel pro nové nářadí, a než se stačil vrátit, bylo po zvonění. Premiantka třídy Hamouzová byla tak zklamána, že nemohla psát svou oblíbenou písemku z ruštiny, že chtěla kantorce navrhnout, aby se nepodařená hodina opakovala po vyučování, ale zavčas byl její úmysl odhalen operující dvojicí Černý-Sejkora z centra Houskovy skupiny. Ustřižený cop byl pro ni tak citelnou ztrátou, že se stal naprosto dostatečným varováním, nepodrývat napříště sabotáž samotného Housky.

Jednoho dne se vyhlásila prověrka z češtiny. Zdrcení žáci chodili po předchozích hodinách po chodbě jako mátohy a odevzdaně čekali na poslední hodinu češtiny, která se nemilosrdně blížila. Před jejich očima se objevovala vidina nedostatečné, která hrozivě vlála jako černá vlajka se zkříženými hnáty a lebkou. Ani kouřit potají na WC zrovna nelákalo a Houskova, jinak nevyčerpatelná invence nápadů, vyznívala zcela naprázdno.

Když češtinář diktoval zákeřnou větu: „U Vilémovy vily vilné víly věnce vily a ve vsi ztepilí psi na měsíc vyli,“ i jedničkářům z českého jazyka se výrazy v obličeji měnily od vyděšených po zastrašené a čela se orosila. Žáci, v českém jazyce ne tak pevní, nervozně okusovali propisovací tužky, zírali před sebe na prázdný papír, zkoumajíce marně Vilémovu vilu, u které…jakže to bylo?

Známky z písemky dopadly značnou katastrofou. Na závěrečné větě: „Na větvi visel výr a větrné víry vlály v dáli…,“ si vylámali zuby i jedničkáři. Žák Šik, výborný téměř ve všem, s pláčem zíral na trojku z písemky, na známku, kterou ve své žákovské knížce ještě nikdy neměl. Když češtinář prohlásil, že trojka byla nejlepší známkou, zbytek třídy oněměl v hrůzném zjištění, že kvůli mnoha nedostatečným a následným dětským traumatům se písemka bude opakovat! Diskuse o tom, proč vlastně výr na větvi visel, když má sedět, byla razantně utnuta kantorem jako naprosto neopodstatněná a Poláček vyzván před tabuli větu napsat před celou třídou. Poláček sice na tabuli něco psal, pak to mazal, přepisoval, znovu mazal až hrobové ticho ve třídě rozťal hlasitý výkřik učitele: „Pět! Sednout!“

Vysloveným hitem školních dnů byl čtvrtek, kdy byl tělocvik. Chodili jsme do Stromovky na veřejné hřiště, a od okamžiku, kdy jsme opustili školu, vzali jsme výuku tělocviku, k zoufalství učitele, do vlastních rukou. Tělocvikářova snaha udržet nás cestou v dvojstupu za pomocí píšťalky se stávala až komickou. Houska totiž uměl tak věrně napodobit tuto tělocvikářovu píšťalku, že po chvíli popletený kantor úplně ztratil orientaci, jaké vlastně rozkazy už vydal a které ještě ne. Houska a jeho fanklub se přímo proměnili ve zdivočelé stádo bizonů. Hřiště vzalo útokem i s přilehlými lavičkami, kde odpočívali důchodci. Ti v panice, zanechavše za sebou své hole, namáhavě prchali po dvou, neboť z jejich oblíbených laviček létala prkna a z hejna krmených ptáků zase peří... Lavičky se změnily v dostihovou dráhu s překážkami.

Skok žáka Babiče přes lavičku se ukázal jako krátký, a než si dotyčný uvědomil, že se poněkud přecenil, skončil groteskním pádem a s rozseklým čelem na asfaltovém chodníku. Žák Vyskočil také vyskočil - a přeskočil lavičku celkem hravě, ale místo dopadu nebylo zvoleno ideálně. Dopadl na menší sráz přímo na zadek a po psím lejnu snadno sjel tak o tři metry níže, pochopitelně s hlasitým žuchnutím, které mu vyrazilo na chvíli dech. Vyskočil, vstávající a lapající po dechu, nevoněl moc příjemně. Pro ty, kteří neviděli, co se mu přihodilo, začal být Vyskočilův zápach podezřelý a domnívali se, že žáka patrně překonala náhlá střevní příhoda.

Vyskytli se i tací jedinci, kteří se snažili učiteli pomáhat s udržením kázně. I když jich byla drtivá menšina, tak i s takovou zanedbatelnou skupinou jsme si uměli poradit. Vždy někdo z nás menšinovému žáku nenápadně zezadu prudce stáhnul trenýrky až ke kolenům, a dotyčného, který se ocitnul rázem s obnaženými hýžděmi a za všeobecného posměchu ostatních, zase tyto snahy rychle přešly. Zbytečné úsilí tělocvikáře o udržení pořádku bylo až politováníhodné. Houskovi se v jednu chvíli podařilo plivnout žvýkačku na tři metry přesně kantorovi do oka, které se ihned zalepilo, a tak zasažený učitel marně po viníkovi pošilhával. Tělocvikář se vtipným jménem „Vorel“ se nestačil rozhlížet a udělovat příkazy, protože to, co se dělo kolem něj, nebylo možné mít pod kontrolou.

Trpké chvíle také prožívali ti žáci, kteří nebyli příliš pohybově nadaní, a obzvláště trpěli ti obézní. Ti se stali okamžitě terčem „legrační šikany“. Tak rychlým tempem jsem žáka Šťáhlavského stovku ještě běžet neviděl. Zvláště, když za ním běžel Houska a popichoval supícího nebožáka do třesoucích se hýždí tyčkou z plotu, který mezitím jen tak cvičně rozebral Houskův tým. Takový výkon by z něj nedostal ani sám tělocvikář, který sbíral po celém hřišti rozházené formičky a kyblíčky a vracel je vyděšeným rodičům, kteří tam přišli s naivní představou, jak si jejich děti budou pěkně hrát. Zoufale hleděli na rozmetané hrady z písku, přes které se prohnal naprostý uragán zdivočelých jinochů.

I neduživý a slabozraký žák Prokopský zažíval kruté sportovní chvíle. V tomto okamžiku mu nebyla nic platná výborná z matematiky, ani z češtiny. Ty tam byly nazpaměť odříkané vzorce, vyjmenovaná slova po B či dopředu nacvičená slovíčka z ruštiny, a to až do konce učebnice. Houska mu nejprve odebral brýle a nutil jej identifikovat jednotlivé žáky bez nich. Za každého nepoznaného žáka mu byl nasypán písek do cviček a byl povzbudivě šlehnut přes zadní část proutkem. Pak byl přinucen skákat do dálky v pískovišti, a když se netrefil vlivem slabozrakosti a skočil stranou, rozdráždil na něj Houska uvázaného jezevčíka, kterého tam nějaké dítě v hrůze zapomnělo. A to byste měli vidět, jak neduživý a poloslepý Prokopský skákal do dálky.

Ostatní žáci si na svá ramena vysadili jiné žáky a pořádali vzájemné zápasy, tím se dětské hřiště na chvíli změnilo v bojovou arénu. Jiní fandili nebo jen tak z dlouhé chvíle šikanovali slabší. Kravařík, který platil za nejvyššího žáka, si na svá ramena vysadil žáka Urbana, který kandidoval na post místopředsedy průšvihářů, hned po Houskovi. Kravařík v zápalu hry zcela pominul skutečnost, že se žákem Urbanem prodloužil o další metr. Rozběhl se a zaútočil na známý tandem Černý-Sejkora. Zákeřná větev, kterou by Kravařík jinak hravě podběhl, srazila nekompromisně k zemi bojovného Urbana tak silně, že téměř pozbyl vědomí. Když se probral, byl tak dezorientován, až se domníval, že ho z Kravaříka nesportovně srazil Černý proti pravidlům pohrabáčem. Následný pěstní zápas Urban-Černý jen dokazoval, že Urban nebyl po srážce se stromem zcela ve své kůži, neboť šermoval pěstmi úplně na jinou stranu, než kde stál ve střehu překvapený Černý. Stoupenci hnutí Housky se váleli smíchy a nešťastný tělocvikář ohmatával Urbanovu hlavu, zdali je v pořádku. Mezitím plačící a tlustý Cejnoha učiteli žaloval, že nemá trenýrky. Měl kolem sebe omotaný svetr, přes který tekly záhyby jeho těla tak, že připomínaly kynuté těsto unikající z mísy. V dáli bylo možno zahlédnout několik žáků seřazených v pochodovém šiku, který vedl žák Poláček, známý tím, že vypil tři litry mléka na ex a nic mu nebylo. Až na to, že tím znechutil pití mléka ve třídě všem ostatním. Houska jej za jeho čin pasoval za svého pobočníka a začalo se mu přezdívat „Mlíkař“. Žák Poláček pochodoval před jednotkou jako velitel a na konci klacku, který držel vysoko do výšky, vlály jako bojová zástava Cejnochovy trenýrky. Hodina tělocviku končila bouřlivým návratem do školy. Zdrcený tělocvikář „Vorel“ se ploužil za námi a zcela zbaven své autority, předstíral, že k nám nepatří. Deprimující hodiny tělocviku v něm zanechávaly hluboké stopy. A v nás hluboké zážitky.

Jednou již bylo naprosto jisté, že pololetní písemce neunikneme. Noc strávenou v nervovém vypětí a téměř beze spánku a s pachutí pětky v ústech zahladilo rázem příjemné zjištění, že je škola zavřená. Žáci ze všech tříd postávali před vchodem do budovy a ředitel všem oznamoval, že volal jakýsi anonym, že ve škole je bomba. Budova se musela vyklidit a jednotka policie hledala ukrytou bombu. Nutno přiznat, že naše představa, jak si škola jen tak vyletí do povětří, byla silně přitažlivá. Bujaré nadšení žáků nebralo konce. Anonymní telefonista byl vyzdvihován, opěvován, až mu kdosi nabízel členství v elitářské skupině vedené Houskou. Nějaký vtipálek prohlašoval anonyma za spasitele lidstva a navrhoval uspořádat před školou párty.

Jedničkářské duo Hamouzová-Gutová zavřenou školu nemohlo unést, a tak se před ní alespoň navzájem zkoušelo ze slovíček. Bylo by bláhové se domnívat, že tohle snad ujde pozornosti bdělého týmu na špinavou práci Černý-Sejkora, kteří chladnokrevně jejich pečlivě vedené slovníčky polili mlékem - které bez řečí obětoval Poláček - čímž je nadobro znehodnotili. Žačka Maříková, školní udavač, chtěla okamžitě věc se slovníčky oznámit třídnímu, avšak daleko nedošla. Před ní se jako z čistého nebe zjevil žák Vyskočil a obratně jí nacpal do úst několik stránek z dějepisu, a tím tak značně zamezil úniku informací. Maříková, o které se Houska vyjádřil, že je to takový nedokonalý chlap, se chvíli dusila bitvou na Bílé hoře, a pak kolem sebe jala plivat nástup Habsburků, korunovaci Karla IV., až jí nakonec z úst vyletěli i bratranci Veverkové spolu se svým ruchadlem. Najednou Maříková zmodrala. Bylo patrné, že jí cosi zaskočilo. Vozová hradba husitů, před kterou se třásli nejedni křižáci, se zaklínila v jejím hrdle. Žák Vyskočil znovu přiskočil a přikročil k rychlému úderu do zad chroptící žačky. Záchranná akce měla však kupodivu opačný efekt. Obávaná vozová hradba husitů nepochodovala ven, nýbrž dovnitř. Žačka Maříková prostě spolkla dějiny. I když vozovou hradbu již nedobývali křižáci, ale žaludeční kyseliny Maříkové, její pokus hlásit věc učiteli byl zažehnán.

Jiná skupina pilných žáků se rozhodla před školou opovážlivě uzavírat dobrovolný doučovací kroužek, hlavně k radosti třídního, kterému slzy dojetí skoro brázdily tváře. Spolek vedl nejlepší žák školy Komisárek, ze kterého se učební látky všech předmětů tak valily, že to bylo až nechutné. Tato skupina pilných žáků musela být okamžitě eliminována. Podle hesla „zabiješ-li krále, rozpustíš celé vojsko“ zaútočila Houskova družina přímo na nejlepšího Komisárka, kterého se jal zcela bez šancí bránit druhý premiant školy, žák Otruba. Ostatně sám za chvíli ležel na zemi s roztrhaným sešitem, plným cenných poznámek. Poté, co Babič rozšlápl Komisárkovy brýle, Poláček rozmetal penál po silnici, Kravařík sehrál kopanou s jeho aktovkou a Urban házel do kanálu jeden jeho sešit za druhým, byl Komisárek úplně paralyzován. Zvláště pak, když z dálky bezmocně přihlížel, jak mu projíždějící automobil přejel jeho oblíbenou „kalkulačku“, která měla tolik funkcí, že byla inteligentnější než žačka Rumíčková, o jejímž IQ se nejednou vedly spory i v kruzích kantorů.

Drama před školou zchladilo rázem zjištění, že se ve škole nic nenašlo, tudíž zřejmě nevybuchne, a žáci se mají vrátit do tříd. Do ředitelny však byla povolána celá Houskova pětka, včetně jeho. Na křídlech po levici žák Urban, po pravici Poláček, a formaci vzadu uzavírali již dobře známí obránci Černý-Sejkora. Napětí sílilo. Kapitán od policie stál vedle ředitele a důležitým tónem oznámil, že již vědí, že anonym volal z budky na rohu Ovenecké. Nikdo z žáků o tom samozřejmě neměl ani ponětí. Zarytě mlčeli. Záporně kroutili hlavami. Nezabral ani jinak lákavý příslib o okamžité vylepšené známce z mravů, popřípadě i známce z libovolného předmětu, to v případě spolupráce. Po dvou hodinách výslechu byli pro nedostatek důkazů z ředitelny propuštěni. Bez výsledku zůstala i proroctví ředitele o šibenici, pro kterou podle něj Houska a jemu podobní rostou, ani otřepané výhrůžky o vyloučení ze školy, na které si tato parta tak zvykla, že je považovala za zcela neškodné, neplodné řeči, bez kterých by je to ve škole vůbec nebavilo.

Jen Houska si při odchodu z ředitelny spokojeně mnul v zadní kapse drobné na telefon...

2) Ouha, ten den šlo všechno proti nám

„Na první nástupiště přijel osobní vlak z Prahy Hlavního nádraží...,“ zachrčel nádražní rozhlas, kterému vypadával zvuk. Vystoupili jsme a zamířili k východu. Byli jsme v Písku. Odtud Mirek zná nějakou pěknou cestu do Vodňan, kterou kdysi šel se skautským oddílem. Bylo nás pět a byli jsme na tak zvaném „vandru“. To musím asi vysvětlit pro mladší generace... V dávných dobách, kdy neexistovaly počítače ani mobilní telefony, bylo v oblibě cestovat po krásách českých krajin s batohem a spacákem. Spalo se většinou pod širákem nebo v nějaké stodole, opuštěném stavení, a tak podobně. Často se rozdělávaly ohně a takový zálesák si prostě něco ohřál či vyrobil guláš apod. A tak byli tehdejší lidé více spjati s přírodou a novým technologiím se později učili dost neradi. Úchyláci a bezdomovci tenkrát nebyli tak hojní, a tak bylo v lesích bezpečno a krásně.

Mirek zkoumal nějakou mapku, kudy se má jít, a po menší zastávce na náměstí v Písku, kde jsme něco pojedli v bistru, jsme se vydali směr Vodňany v čele s ostříleným lodivodem, Mirkem. Záhy však bylo patrné, že v Mirkově mapě není něco v pořádku, protože jsme se různě vraceli, obcházeli pole, chvíli šli vpravo, pak zase vlevo. Mirek klel, jak to, že to nemůže najít, vždyť to bylo přece tak jasné - a všichni se ho jali dobírat. Totiž, abyste rozuměli, po oné Mirkově cestě měla být malá chata jednoho Mirkova známého, kde byla možnost přespat.

Mirkovu skvělou cestu jsme sice nenašli, ale věděli jsme název obce, kde chajda měla být, a tak se šlo podle mapy oficiální. Mirek, to jako lodivod dost schytal, a tak se za námi vláčel jako poslední... Po namáhavé chůzi jsme dorazili k vesnici Tálín, kde jsme si hodlali udělat pauzu. Došli jsme na hráz Tálínského rybníka.

Tam se to stalo. Na hrázi stál strom, v jehož kmeni byla díra, která upoutala nevšední pozornost Pavla. I tu v nerozvážné mysli 18letého mladíka uzrál náhle tak přihlouplý nápad, jaký by sotva koho vůbec kdy napadl, zvážíme-li, že Pavel byl z těch intelektuálně zdatnějších, u něhož byste takové zkratkovité jednání moc nehledali.

Pavel, a nutno připustit, že jej nikdo zrovna nesledoval, našel na zemi nějaký klacek, a problém byl na světě. „Zákeřná zvířeno, ukaž, co umíš...,“ - s těmito slovy vložil klacek do díry ve stromě a mocně jím zakvedlal. Původně se domníval, že tak maximálně přiměje vyletět pár vos, se kterými si nějak hravě poradíme. Nebo o tom nepřemýšlel vůbec, to bude možná ten hlavní důvod. To, co se následně stalo, bych nepřál nikomu zažít. Jen pár vteřin se zdálo, že se nic neděje a že snad vosy nejsou doma. Jenže hráz Tálínského rybníka se záhy stala dějištěm neobvyklého dramatu, při kterém mohlo jít i o život.

První si nekalé činnosti Pavla všiml Honza Náprstek a hned jej oslovil: „Co to tam děláš s tím klackem. Pavle, vykašli se na to, nech ty vosy na pokoji…“

„Roj se ty hmyze špatný, roj…!“ Byl v ráži Pavel a šťoural klackem dál.

Ostatní se otočili na Pavla a nechápavě sledovali, jak s klackem vrtá v díře stromu. Pozdě. Nyní je důležité popsat náš rozestup. Na hrázi, ještě s batohem na zádech jsem stál já s Honzou Náprstkem a sledovali jsme krásy Tálínského rybníka s mnoha vodními ptáky na hladině a krásnou bílou labutí uprostřed. Nikdo z nás dvou v tu chvíli netušil, že v něm za chvíli budeme. Jdeme dál: u křoví seděl na zemi Mirek a batoh měl vedle sebe, asi 15 metrů od rybníka. Úplně na druhé straně stál Petr, který si právě ulevoval do vysoké trávy.

Pavla Sváčka náhle zastřel obrovský mrak silně bručícího hmyzu. Mrak byl tak hustý, že po chvíli zakryl i celou oblohu. Zírali jsme na to s Honzou Náprstkem jako u vytržení. Mrak se v tu ránu rozšířil po celém okolí a smrtonosné bzučení se ihned ocitlo i kolem naší hlavy. V mraku hmyzu jsme na dálku viděli Pavlovu siluetu, která se zmítala na místě, divoce šermovala rukama, chvíli se dala na útěk, pak upadla, mávala kolem sebe mikinou jak smyslu zbavená……..

„Pryč! Všichni pryč!“ Křičel Mirek, a právě vbíhal do nějakého roští, bez bot, protože si je na hrázi na chvíli zul, aby nohám ulevil.

„Doprdele, Honzo! Vidíš ty velký hovada?“ Pravím a spatřuji náhle, že tohle nejsou ale vůbec vosy. „Sršni!“ Vykřikl Honza hrůzou. Náhle zavládla strašná panika. Jó taková vosa, to byla brnkačka, ale tohle? Hmyz velký pomalu jako váš celý palec se vyřinul z díry ve stromě nás ztrestat. Pavel řval na celé kolo: „Au, au, pomóc! Co to je? Co to je? Proč nejste vosy...?“

Rozprchli jsme se na všechny strany. Mirek se štrachal někde ve křoví, kam předpokládal, že se před rojem rozdrážděných sršňů schová. Jenže byl bez bot, a tak nemohl došlapovat a neustále z křoví řval, jak našlapoval na kusy větví a kameny, padal a ani si nestačil sebrat ze země u batohu košili, kterou by se mohl ohánět. Nakonec zůstal ležet v kusu hustějšího křoví, kam se doplazil s úplně rozbitými chodily, celými od krve. Utrhl nějaký kus větve a tou se pokoušel bránit před běsnícími sršni, kteří, pravda, do hustého křoví moc nešli. I tak měl na zádech dva obrovské štípance, které silně otékaly a řval ze křoví bolestí, jak ho to pálilo.

Nyní pojďme k Petrovi. Ten na opačné straně od osudného stromu právě dokončil malou potřebu a byl vlastně nejdál epicentru rojení a bohužel k jeho smůle byl bez košile, která ležela na zemi poblíž stromu, protože bylo dost dusno. Když viděl, co se to na hrázi odehrává za boj o život, měl jedinou možnost. Vpřed vysokým rákosím po kolena v bahně doputovat k pevné půdě a ještě projít hustým křovím. Kupodivu z nás dopadl asi nejhůř. S rojem sršňů v zádech se brodil bahnem rákosím a rychle se snažil dojít co nejdál, tam se totiž rákosí zhušťovalo a zavíralo cestu. Jenže než se tam dostal, napadali jej sršni zezadu. Petr křičel bolestí, a když zjistil, že jen tak rychle to nepůjde, natrhal v rychlosti dlouhé rákosy a snažil se s jimi mávat kolem sebe a zahánět útočící hmyz. Chvíli byl úspěšný, ale moc dlouho svou pozici udržet nedokázal. A tak jej napadla myšlenka, která ho vlastně zachránila a odklonila rozdrážděný hmyz. Plesknul sebou do bahna - bylo tam zhruba tak 50 cm vody s blátem - a celý se začal nořit do bahna, házel na sebe bahno, lehal si do něj a snažil se celý do bahna ponořit... To se podařilo a po chvíli tím roj odklonil jinam. Na zádech měl však čtyři bodance, které ukrutně pálily.

Zajímavé je, že Pavel, který incident rozdmýchal tak úplně špatně nedopadl. Bylo sice jasné, že klackem vzburcoval asi nějaký hlavní stan sršňů, protože tolik sršňů jsem jaktěživ neviděl pohromadě. Taková obrovská mračna, to opravdu nebylo jen tak. Pavel, který měl batoh zrovna otevřený, z něj v ukrutné panice vyndal spacák a točil se s ním dokola, jako na kolotoči. Když upadl, snažil se do něj vlézt, což se mu celkem i podařilo, ale sršni šli po něm dál a bodali i přes něj. Pavel vyl ve spacáku, vstal i s ním a běžel ve spacáku po hrázi, až kdesi upadl a skulil se k nějaké výpusti, kde částečně uvízl napůl ve vodě, napůl na souši. Jeho bilance čítala čtyři bodance na rukou, nohou i zádech. Kdyby nás někdo pozoroval, jistě by se velmi podivil, kdo to běží po hrázi celý ve spacáku, a proč to vlastně dělá.

Já si pouze pamatuji, že jsem se stačil jen podívat na Honzu, on na mě, a v tu chvíli jsme měli oba jasno. Osypáni útočícím hmyzem, jsme tak, jak jsme tam stáli s batohy na zádech, nemajíce čas si je ani shodit z ramen, ihned s rozběhem a výkřikem „snad to přežijem“ skočili s plnou polní po hlavě do Tálínského rybníka. Naštěstí místo nouzového dopadu nebylo úplně mělké, a tak jsem se snažil plavat co nejdéle pod hladinou. S batohem na zádech to nejde moc dobře, stahoval ke dnu. A tak jsem se jej snažil pod vodou sundat. To se povedlo. Kdykoli jsem se ocitl nad hladinou, okamžitě jsem uslyšel zlověstné bzučení, a tak rychle znovu pod vodu. Plaval jsem někam doprostřed. Honzu jsem neviděl, ale patrně dělal to samé. Po nějaké chvíli, co jsem více či méně plaval pod vodou, jsem se ocitl již dost daleko od břehu a odvážil se vystrčit hlavu. Nic, žádné bzučení. Je to dobrý. Vidím Honzu jak na mě mává. Je na druhé straně rybníka, také na zádech nemá batoh.

„Je to dobrý Karle, dobrý, už jsou pryč!“ Volá na mě a je asi tak sto metrů ode mě, na hlavě má leknín a v obličeji nalepenou nějakou chaluhu. Vypadá jako utopenec. Na chvíli jsem se lekl, jestli to je vůbec on, zda to není někdo jiný, kdo tam někde na dně ležel ještě o pár týdnů déle. Namířím si to kraulem k němu a kolem mě začínají létat kachny a potápky, to jak jsme rozbouřili doposavad klidné vody Tálínského rybníka. Doplul jsem k němu. Na hrázi byl klid, nikde nikdo. V dálce u břehu plavaly naše dva batohy na hladině a na jednom z nich seděla kachna, asi se jí plovoucí ostrůvek zamlouval.

„Doplavem támhle a vylezem tam z vody.“ Ukázal Honza na nějaké místo u břehu, na jiné straně od hráze. Vylezli jsme ven kompletně promočení - boty, kalhoty, košile, mikiny kolem pasu, a při pomyšlení na batohy nás přecházel humor. Ty se naštěstí nepotopily a vznášely se nad hladinou kdesi u hráze.

Seděli jsme na břehu, okapávali a rozhlíželi se kolem kde kdo je nebo jestli neuslyšíme sténání. Nás voda zachránila, tak jsme vyvázli oba bez jediného bodance. Pak jsme pomalu přicházeli k hrázi připraveni okamžitě k návratu do vody, kdyby se bojovný šik sršňů objevil znovu. Neobjevil, ale my začali objevovat naše nešťastníky. Mirka, který na nás volal z křoví, jsme museli vytáhnout za nohy ven. S opuchlými zády a krvavými chodidly jsme jej museli odnést na zádech asi „kilometr“ od osudného stromu, a tam mu vytahovat z nohy zapíchlé větvě a lít mu na ně jód, který měl Mirek s sebou v batohu. Pavla jsme objevili, jak skuhrá ve spacáku a vyprošťovali jsme jej, protože uvízl a nemohl vylézt nahoru na hráz. Z dálky přicházela nějaká divná silueta, která se motala jako po deseti pivech. Kdo to je? Ježíš, to je Petr! Od bahna od hlavy až k patě a se zády v jednom ohni pak jen celý seděl ve vodě, chladil si štípance, stejně tak jako ostatní a smýval ze sebe nánosy bahna. My s Honzou vylovili svoje batohy, a když jsme se odebrali do značné dálky od stromu s hlavním štábem sršňů, vyndávali z nich mokré spacáky, oděvy, a tak podobně a rozvěšovali je po stromech a křoví, aby alespoň trochu uschnuly.

Obrovským štěstím bylo, že z nás nikdo netrpěl alergií na včelí píchnutí. Nedovedu si představit, jak bychom někde u vzdáleného rybníka běželi hledat do vesnice Tálín pomoc, kde zcela jistě žádná pohotovost nebyla.

Bylo pozdní odpoledne a my potřebovali jít dál. Mirek si zafačoval obě nohy obinadlem, ze skauta měl vždy s sebou tzv. „krabičku poslední záchrany“. A v mokrých věcech a čvachtavých botách jsme se vydali směr Protivín, a pak až k Záboří, kde měla být zmíněná chajda. Problém byl, že mokrou svačinu jsme museli z batohu vyhodit, a tak jsme dostávali hlad, ale zato jsme kachnám Tálínského rybníka udělali ohromnou radost, když se jim na hladině začaly rozpouštět chleby s máslem, houfně se na takovou tabuli slétaly. Nevadí, v chajdě najdeme něco k jídlu.

Dorážíme k chatce, máme hlad a jsme dost unavení. Mirek loví klíč ze svého batohu. Konečně. Sedáme si na postel a Mirek ihned šmejdí ve spíži, abychom se najedli. Nohy nás bolely, štípance od sršňů taky, a měli jsme jedinou vidinu: najíst se a ulehnout. Někdo našel krém na ruce Nivea, a tak se jím začali pobodaní jinoši navzájem potírat. Mirkova informace o tom, že v chatě je jídlo aspoň pro 10 lidí, se záhy ukázala jako nepravdivá. Obraceli jsme ve spíži vzhůru nohama úplně vše, na co jsme natrefili.

Milý čtenáři, buď ještě chvíli trpělivý, ujišťuji tě, že se něco zase stane.

Žádný chleba, žádná konzerva, žádný kompot ani marmeláda, jen koření a mouka…

„Hele Mirku, kde jsou ty pecny chleba, jak jsi říkal, pomazánky a tak dále? Co to zase znamená. Všechno, co dnes říkáš, je úplně obráceně.“ Hlásil nespokojený Petr, a Pavel se k němu hned přidával. Honza Náprstek klel, jak děsný má hlad, a my také. Co teď?

V celé chatě nebylo vůbec nic k jídlu, to byl závěr, na kterém jsme museli postavit další naši aktivitu. „Jak daleko je odsud hospoda?“ Zeptal se Pavel Sváček a Mirek hned odpovídal: „Je ve vesnici, a ta je odsud 7 km. Ale nejsem si jistý, že bude otevřená.“ „Hele, seš si vůbec dneska něčím jistý, Mirku?“ Pravím.

Rozhodlo se, že hlad je takový, že se prostě vydáme 7 km do vesnice a uvidíme. Nikomu se vůbec nechtělo, ale hlad byl hlad. Vydáváme se znechuceně na cestu. Míjíme nějaké pole, a hele! Hned u cesty je postavený košíček s bramborami. Vzadu, asi tak 70 metrů od polní cesty v poli je shrbený nějaký starší pán a sbírá z políčka do druhého košíku další brambory. Z košíčku odstaveného u cesty se na nás smějí nejen brambory, ale i čerstvá mrkev a cibule.

„Do pytle!“ Vyhrkne Petr Černý. „Napadá vás to samé co mě?“

„Ne na to Čerňáku zapomeň!“ Odtušil Mirek zlý čin, on, skaut, vedený v oddílu k čestnosti a poctivosti. Zastavili jsme. Pán byl zády k nám.

„Hele, přemýšlej o tom Mirku, než jít ještě šest kilometrů za nejistým do vesnice, tady se to nabízí přímo pod nos?“ Pronesl Honza Náprstek a Pavel byl také pro nenápadné zcizení a rychlý ústup. „A my jen tak nekradem’, máme hlad!“ Doplnil ještě Pavel.

„Ne, ne, ne!“ Křičel na nás poctivý Mirek. Jenže, hlad byl silnější.

„Počkejte, já na toho pána zavolám, aby nám ty brambory prodal. Já ho požádám…“ Oponoval Mirek a dokonce na pána i volal, ale ten byl dost daleko a nic neslyšel.

To již chlapci popadli košík s bramborami, mrkví a cibulí a mizeli rychle v lese, kurs chata.

Pán na poli vůbec netušil, co se za jeho zády s košíčkem brambor stalo. Košík prostě zmizel a bylo to.

Došli jsme k chatě a vyvstala otázka, co s ukradenými bramborami vlastně uděláme.

Mirek, který zápasil s výčitkami svědomí, jen opakoval: „Neměli jsme to dělat. Chudák ten pán. No, ale když to tu máme, tak co si udělat bramboračku s houbami. Máme tu i mrkev a cibuli...?“

„To je vono! Mirku, vidíš, jak ti to jde, když je hlad. Proti tomu by určitě nic neměl ani Stopař (rozuměj Mirkův vedoucí ve skautu).“ Pochválil Petr Mirka. Všichni okamžitě souhlasili a již cítili jak voní na stole houbová polévka. Rychle jsme se rozptýlili po lese kolem chaty.

„Kluci, stačí každý jen pár hub. Dáme si sraz před chatou tak za 30 minut.“

„Jasně!“ Znělo tlumeně z různých částí lesa.

Za půl hodiny jsme všichni seděli u stolu. Já s Honzou jsme krájeli houby, Pavel s Petrem škrábali brambory a krájeli mrkev a Mirek se objevil ve dveřích s obrovským hrncem a šel ke studni pro vodu. Roztopili jsme kamna dřívím. Mirek, jako hlavní šéfkuchař, sypal do hrnce brambory, nakrájené houby, další ingredience a ve špajzu hledal nějaké koření. Podal mi vařečku a řekl: „Budeš mi pomáhat!“ Tomu jsem se nijak nebránil, zvláště, když se po místnosti za takových 20 minut začala linout vůně vařící se polévky. Míchal jsem, Mirek sypal majoránku, kluci někde našli karty, a tak hráli zatím lízaný mariáš. Polévka bublala a v místnosti to neuvěřitelně vonělo. Všem se sbíhaly sliny.

Nastává hodina pravdy. „Kluci, vemte lžíce, talíře a doneste to na verandu.“ Vydal pokyn Mirek. Do nich jako kdyby střelil, okamžitě odhodili karty, popadli jmenované věci a prchali na verandu.

„Hotovo, Karle! Vemem hrnec každý za jedno ucho a postavíme to venku na stůl.“

Tak se také stalo a kouřící, voňavá polévka stála před námi. Vyhladovělá smečka mladíků byla jak u vytržení, že se konečně nají, a ještě k tomu tak výbornou polévkou, na jejíž přípravě se podíleli všichni. „Vidíš, dědku, jakou jsi nám přichystal dobrou večeři.“ Nezapomněl si rýpnout Petr. Každý držel v ruce nedočkavě talíř, až začne Mirek nalévat. „Jo moment, skočím ještě pro solničku a naběračku a pepř, kdyby někdo chtěl...,“ řekl Mirek a kluci se hlady jen klepali. Mirek postavil na stůl krásně vyřezávanou solničku, protože majitel chaty je truhlář, a tak si vyrobil na soustruhu vytvarovanou, dlouhou a masivní nádobku na pepř, sůl a papriku. Vzal do ruky první talíř a do druhé ruky naběračku.

„Petře, osol to trochu!“ Pronesl Mirek. Petr vzal solničku a obrátil ji do hrnce.

Přátelé, jistě jste vytušili, že tu pro vás nenechám vařit nějakou banální polévku v tak nezajímavém ději, totiž akce se solením nedopadne nejlépe. Celý obsah masivní solničky s povoleným uzávěrem žbluňkl do vytoužené polévky. Petr zkoprněl hrůzou, drže stále ve vzduchu prázdnou solničku bez uzávěru, který si naprosto drze plaval v naší polévce. Mirek na něj:

„Co to děláš?!“

„Ty vole, cos to udělal?“ Přidal se Pavel.

„To se mi jen zdá!“ Vykřikl hladem bledý Honza a držel se za hlavu.

„Čerňáku, cos to udělal? ’Di do hajzlu!“ Pokračoval Pavel.

„Snad to nebude tak hrozný,“ bránil se odzbrojený Petr.

(Bylo, milí přátelé).

Petr za to nemohl. I když jej honili kolem chaty hladoví strávníci s cílem nějak mu hrozně ublížit. Někdo prostě před námi bohužel solničku špatně zavřel a my jsme si toho jen nevšimli.

(Vážení čtenáři, tak přesolenou polévku, jste ještě nikdy nejedli. Snažili jsme se, ale po dvou třech lžících jsme ji museli odložit).

„To se fakt nedá jíst.“ Prohlásil zbědovaný Honza a ostatní přikyvovali. Bylo to, jako když jíte mořskou vodu.

Polévka skončila na kompostu. A my šli úplně hladoví spát.

(Pár poznámek pro pána, kterému jsme ukradli košík brambor. Omlouvám se vám pane, ale karma nás dohnala hodně rychle).

3) Veselý Silvestr/ Zábava

Tento příběh je zcela pravdivý. Odehrál se na Silvestra 1978-1979 ve Svitavách, kdy došlo k obrovskému poklesu teploty během jednoho dne. Stal se 4 chlapcům ve věku nějakých 23 let (Karel, Mirek, Honza, Petr). Připomínám, že v těchto letech vládly jiné poměry než nyní. Nebyly žádné diskotéky ani mobilní telefony. Diskotéky nahrazovaly jakési zábavy, kde většinou hrála nějaká skupina místního formátu a kam se nesmělo chodit v džínách, protože to režim nesnášel.

Zábava

Došli jsme na náměstí. Bylo trochu do nudle a po obou stranách je lemovala řada podloubí. Do jednoho podloubí jsme zamířili, chvíli jsme šli a míjeli zavřené obchody a stánky. U jednoho vchodu jsme se zastavili. Zahlédli jsme silvestrovský poutač „Veselý Silvestr“ v kulturním domě Svitavy.

„Tak jsme tu,“ řekla Alena a hned dodala, „už jste tady někdy byli?“ Petr s Mirkem kývli hlavou jako že jo, ale oba zalhali. Mirek dokonce začal vysvětlovat, kde tu co je, ale holky mu na to neskočily, protože Svitavy znaly velmi dobře. Přistoupili jsme blíž k poutači (Alena byla slečna, se kterou se seznámil Honza a Miroslava byla její kamarádka, se kterou se seznámil Karel, obě bydlí v Poličce).

„Karnevalové masky podmínkou,“ četl Mirek z vyvěšené cedule poutače.

„To jsem na to teda zvědavej,“ řekl Honza nahlas.

„No, tak Mirek to má jednoduchý, ten masku žádnou nepotřebuje, je už takový od přírody, toho by tam pustit mohli,“ konstatoval jsem. Mirek mě udeřil pěstí do ramene a řekl: „Vykašli se na to a neprovokuj.“

„Mirku, mně se ale tvoje maska docela líbí,“ podotkl Petr.

„No jó, ty aby ses neopakoval.“

Honza kývnul na holky a řekl: „Tak jdem dovnitř? Kouknem se, jak to tam vypadá s těma maskama.“

„Jde se,“ řekla Mirka (Miroslava) a už vykročila, když Mirek prohodil:

„No, co ale uděláme s těma maskama?“

„Mirku, ty seš jak natvrdlej, vždyť se tam právě jdem podívat, ne?“ Okřikl Mirka Honza.

„Tak řekneme, že jsme namaskovaný za lidi z velkoměsta a zeptáme se, jestli to na nás je vidět, že jsme jiný.......,“ kašel na chvíli přerušil Mirka, který hned nato dodal...,„nebo, že je třeba parodujem.“

(Dohodou totiž bylo, že v žádném případě nesmíme nikomu říci, že jsme z Prahy, ale v případě nutnosti použít nějaké malé, spíše neznámé městečko - jako např. Čáslav, Kolín, nejlépe vesničku Kaňk u Kutné Hory, jinak by to byla jasná „přesdržka“).

„Skvělý nápad, Mirku, a voni nám daj hned mezi dveřma ránu mezi voči,“ podotkl jsem a pokračoval, „připomíná mi to jednu historku jednoho známého. Jeli tehdá přes nějakou vesnici autobusem a pochopitelně tam byli poprvé v životě. Měli hroznou žízeň, tak autobus zastavil na občerstvení před hospodou. Vešli do hospody, ten známý jako první. A než stačil dojít k výčepu, vynořila se odkudsi postava, kterou v životě neviděl, a pronesla: ‚To je von!‘ Vzápětí byl poslán pěstí do obličeje zpátky ke dveřím. Rychle vyšli ven, nastoupili do autobusu a kvapem odjeli pryč.“

„Nás tady ale nikdo nezná,“ nepochopil Mirek.

„No dobře, Mirku,“ mávnul rukou Honza a pokračoval: „Tím chceš říct, že když nás tu nikdo nezná, tak jsme ve výhodě a všichni se nám vyhnou, co? Pokud si vzpomínám, tak v tom Karlově příběhu to bylo trochu jinak, nebo ne?“

„Karel si to stejně vymyslel,“ odbyl ho Mirek. Petr vytušil náhle vzniknuvší Mirkovu slabinu a ihned jej začal popichovat: „Nebo kdyžtak ať jde Mirek napřed a my utečem, až dostane ránu, a navíc bude mít hned o masku postaráno.“

„Ty se nemusíš maskovat vůbec,“ bránil se Mirek, „tebe tam za ten tvůj zjev pustěj hned a ještě vyhraješ nejlepší cenu za masku.“

„Víš co?“ Obrátil se Petr na Honzu a hlaholil: „Připneme Mirkovi na záda cedulku s nápisem ‚Kopni, vypadne koruna‘ a až bude mít modrej zadek, tak mu ji vyměníme za nápis ‚Po každém kopnutí se vesele směji‘.“ Petr se dostával do ráže a stále pomyslně připínal na Mirkova záda zesměšňující cedulky. „A kdyby náhodou nic nevypadlo, dalo by se to nahradit dodatkovým nápisem ‚Koruna se asi zasekla, opakuj kop silněji!‘“ Všichni i s holkami jsme se smáli a Mirek rudnul vzteky. Alena nakonec pokynula, abychom už šli, ale Mirek na svůj zadek nenechal dopustit.

„Petr má hlavu jako brambor a čumí jako karfiol. Hlavu má taky tak měkkou, a když mu zmokne, nabobtná jako dýně. Všichni si ho pak pletou se zahrádkou...“

Petr začal strkat do Mirka a Honza se na schodech tloukl smíchy. Vyšli jsme až k napnutému provazu, který patrně označoval vstup. Seděl u něj pořadatel v saku a kravatě. Jeho zelená košile zářila na všechny strany. Na hlavě mu seděl takový ten laškovný, veselý klobouček z molitanu a v klopě měl pouťovou růži na drátku. Naše obavy o nedostatečné masky záhy rozptýlil slovy: „Hoši, musíte si koupit alespoň klobouky nebo umělý nosy.“

Vyděšeně jsme si prohlíželi lidi uvnitř. Měli na sobě nejrůznější karnevalové klobouky a čepice, žertovné nosy na gumičce, umělé vousy, a tak podobně. Všichni ale byli v saku a kravatě. Zajímavé, uniformitou sak s kravatami šířili zvláštní atmosféru toporného a spoutaného pohybu. Honza, asi nejrozumnější z nás, zděšen pohledem na tolik veselí, velmi výstižně poznamenal:

„Proboha, tady to vypadá jako na schůzi odborů, když se náměstek zbláznil.“

Pravdou bylo, že těmito schůzovními obleky anulovali karnevalovou myšlenku jako takovou. Jejich úsměvy a bujaré masky pak byly ubohou atrapou, kterou se snažili volnost a zábavu jen imitovat. Napodobenina zábavy naznačovala, že půjde o „skutečný“ karneval, ale trochu jinak jsme to vnímali my a jinak domácí. Kromě všeho ostatního na nás v sále okamžitě dýchl nevkus. Všude kolem visely „veselé“ poutače s prázdnými hesly; – Hola hej, starý roku, utíkej – četl jsem na čelní zdi, Honza kroutil hlavou a Mirek se smál. Tito lidé se ale skutečně bavili, a to zcela nevšedně. Se schůzovními obleky a šaškovitými nosy dělali cosi, co nazývali karnevalem. Chvíli jsme pozorovali skupinu hochů v sále. Jednomu koukala vytažená kapsa ze saka jako narafičená ponožka, motal se a hrál opilého. Opilý nebyl, protože když stál sám, tak mu vyloženě nic nebylo, ale jakmile se přidružili ostatní, ihned se motal. Velmi zvláštní.

„To musíme zažít na vlastní kůži,“ řekl v podstatě za nás za všechny Honza. Za dvacet korun jsme si všichni museli koupit nějaký strašný klobouk, házecí kolečka, proužky a různé barevné papírky. Klobouky jsme si nasadili, ať to stojí za to. Honza měl rázem na hlavě včelí úl, včely ovšem již předtím emigrovaly. Petrovi se na hlavě objevil geometrický jehlan s praporkem, Mirek měl buřinku ze 30. let, co ji nosili ve staré Anglii lordi a vyšší společnost. Mirka však nijak do těchto kruhů nepovznášela. Já držel svůj klobouk stále v ruce a obával jsem si jej nasadit - z obav před zesměšněním. Byl to nějaký baret či co, bylo mi to jedno. Jízlivý Mirek se sice vyjádřil, že vypadá jako lívanec a že se těší, až si ho nasadím, mně připomínal spíše vojenské „elpíčko“ našich tankistů (výraz „elpíčko“ vychází ze slova LP deska – pozn. autora). Zrcadlo jsem raději míjel bez ohlédnutí.

Najednou nás pořadatel vrátil, protože si konečně všiml, že ani jeden z nás nemá oblek.

„Ale chlapci, takhle vás tam nemůžu pustit. Nemáte společenský oděv.“

„Vždyť jste nám už prodal vstupenky a klobouky,“ odpověděl Honza. Pořadatel se rozmýšlel a my jej ujistili, že si koupíme každý ještě jeden nos navíc, když nás nechá jít a Mirek prý ještě i vousy. Jen mávl rukou a pustil nás. Holky, Mirka s Alenou, si mezitím vybíraly špičaté kouzelnické čepice, ale nakonec vousy nechtěl nikdo z nás, i když s touto myšlenkou chvíli vážně koketoval Mirek, aby vypadal mužně. Když jsme konečně uspokojili požadavky pořadatelů, s maskami na hlavách jsme odcházeli do sálu míjejíce veselý nápis „Ať žije Silvestr.“ Mirek vzal hrst házecích koleček a zezadu nasypal Honzovi pod svetr plnou ruku. Honza vyklepával kolečka na zem a Mirek se dětinsky smál. Mířili jsme k jednomu ze stolů v rohu. V sále byla spousta lidí různých věkových kategorií. Od mladých až po staré dědky a babky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vážně, tohle nevymyslíš.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.