Ladislav Beran

Nové případy četnické pátračky

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Ladislav Beran 2016

obálka © Zdenka Gelnarová 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7917-3  (epub)

ISBN 978-80-243-7918-0  (mobi)

PŮLNOČNÍ ZLOČIN V HODINOVÉM HOTELU

Když se dvanáctého října v osmatřicátém roce, krátce po půl páté, v bytě doktora Alexandra Cafourka, který jezdil s píseckou četnickou pátračkou na mordy a všechna podezřelá úmrtí, ozval telefonem štábní kapitán Votruba, tušil doktor Cafourek moc dobře, že mu šéf četnické pátračky v tuto ranní dobu určitě nevolá pro nic za nic.

„Votrubo, to, že čert nikdy nespí, to jako doktor vím. Ale že by to, hergot, platilo i pro četníky, to jsem fakt nevěděl. Tak co máte? Na karty jdeme až zejtra, na kořalku je i pro mě v půl pátý ráno brzo. Že by zase nějakej ten mord?“

„Doktore, jestli jde o mord, to nechám na vás. Máme asi pět set metrů od Táborský zastávky směrem na Tábor ženskou na kolejích. Vzalo ji to prej přesně v pase, teď mi to volal výpravčí Bečvář. Je to v tý zatáčce, kde už jsme spolu jednou byli. Strojvůdce ji neviděl, a i kdyby ji nakrásně viděl, těžko by vlak zastavil. Ohlásil to až výpravčímu ve stanici. Zastavíme se pro vás, doktore, za deset minut?“

„Ale jo, to zvládnu i dřív. Klidně přijeďte. To abych si přibalil i gumovky, když celou noc leje jak z konve.“

„No, na lakýrky to tam, doktore, v těch místech určitě nebude, ty by vzaly za svý,“ dal šéf četnické pátračky doktoru Cafourkovi za pravdu. Na místo, kde byla žena na kolejích, se výjezd četnické pátračky dostal, když se začalo pomalu rozednívat a přestávalo pršet.

K podobným případům, jako byl tento, se četnická pátračka tak často nedostávala. Nebyl to hezký pohled. Přítomný mašinfýra z lokomotivy řady 354, „Všudybylka“, sice četníkům tvrdil, že tohle je ještě slušně přejetá ženská, že zažil už horší případy, ale všichni přítomní četníci o tom měli jiné mínění. Půlka těla s hlavou byla nárazem vlaku odhozena do příkopu, který byl po nočním lijáku plný vody, a druhá půlka těla ležela v kolejišti. Technik pátračky, praporčík Číp, udělal na místě potřebnou fotodokumentaci a pak už to zůstalo na obou „havranech“. I doktoru Cafourkovi došel na místě jeho černý humor a zdržel se tentokrát všech rádoby vtipných poznámek. Jeho pověstná placatice koňaku byla během chvilky prázdná a četníci si ještě půjčovali láhev rumu od pohřebáků. Cafourek si dokonce odpustil předčasné závěry, ve kterých se většinou nemýlil. Nechal to až na soudní pitvu, při které si vymínil přítomnost někoho z četníků. Že to bude štábní strážmistr Hřebejk s technikem pátračky, to se dozvěděl od šéfa četnické pátračky už v autě, když se vraceli na pátračku.

Že byla žena v takovém počasí jen tak nalehko oblečená a bez kabátu, to samozřejmě četníky zarazilo, nehledě na velikou vzdálenost od nádraží. Žena byla bez dokladů a její totožnost se na místě nepodařilo zjistit, neboť ji nikdo z přítomných četníků nepoznal. Doktor Cafourek odhadl její přibližný věk asi tak na padesát let. Žena měla velice dobře pěstěné ruce a rozhodně podle něho nevypadala na nějakou udřenou fabričku. Na pitvu pozval doktor Cafourek oba četníky na prosekturu až na desátou večer, protože na soudní pitvu museli být ještě dva jiní patologové, takzvaně „od pryč“.

Výsledek soudní večerní pitvy, které se zúčastnili štábní strážmistr Hřebejk a technik pátračky, praporčík Číp, byl překvapující. Doktor Cafourek si to nemohl nechat ujít a hned to kolem půlnoci volal z prosektury štábnímu kapitánu Votrubovi domů.

„Jestli jsem vás, Votrubo, probudil, tak mě to těší. Jinak se netěšte, že je to sebevražda. Máte na krku vraždu. Příčina smrti není přejetí vlakem, tu ženskou vám, Votrubo, někdo zamordoval a pak ji teprve položil na koleje. Na krku má hematomy jako hrom a za nehtama jsme našli kilo cizí kůže, jak se bránila. Jo a málem bych zapomněl, byla jak slunečnice. Byla plná semene.“

„Jako slunečnice? Tomu, doktore, nerozumím.“

„Byla plná semene, takže…“

„A do prdele! Doktore, vy umíte člověku zkazit usínání!“ ulevil si šéf četnické pátračky a posadil se v posteli.

„To není všechno, Votrubo, ale to další ať si vám řekne Hřebejk nebo Číp. Do toho vám nepolezu,“ předal doktor Cafourek telefon techniku Čípovi, který byl nejblíže.

„Tak povídejte, Čípe, jakou jobovkou mě chcete dorazit vy?“ vstal šéf pátračky z postele a šel si vzít telefon do předsíně, aby nebudil svoji ženu.

„Jestli je to, šéfe, jobovka, to nevím, ale ta ženská měla na sobě sice parádní spodní prádlo, ale spoďáry měla oblečený naruby a ještě k tomu obráceně a zaráží mě, že pod těma fajnovejma šatama vůbec neměla kombiné. Jinak punčochu na levý noze měla naruby, takže to na mě dělá dojem, že nám tu ženskou někde někdo blbě oblík. A vypadá to, že jí asi někdo stáhnul i snubák, aby se hned nezjistilo, kdo to je. Udělal jsem pár fotek, tak se máme čeho chytit. Zatím se asi neozval nikdo, kdo by ji pohřešoval?“

„Nikdo mi z pátračky nevolal. Službu má strážmistr Kovařík. No, nepotěšili jste mě ani jeden,“ položil štábní kapitán sluchátko do vidlice telefonu a dlouho mu trvalo, než znovu pořádně zabral, protože měl pořád před očima tu hrůzu na kolejích.

To, že z Písku nikdo zavražděnou ženu ten den ani ty další nepohřešoval, to nevěstilo pro četnickou pátračku nic dobrého. Když už to trvalo víc jak týden, zavolal si štábní kapitán Votruba, šéf četnické pátračky, k sobě štábního strážmistra Hřebejka, který tušil proč.

„Hřebejk, co s tím budeme dělat? Máme na krku mord a pořád nevíme, kdo to je. Každej den prolezu Pátrací věstník a nikdo se nám dosud neozval. Jak jste dopad v penzionu Na Ptáčkovně, s tím jste se mi nepochlubil.“

„Není čím, pane štábní. Nikdo ji tam nepoznal. Všichni byli ale jako zařezaný, když jsem jim tu fotku ukázal. Smůla byla, že lilo celou noc a nenašli jsme jedinou stopu, která by vedla od penzionu dolů ke kolejím. Kdyby bylo po mým, tak bych ten penzion zavřel, protože to stejně funguje jako hodinovej hotel. Nikam se nic nepíše, takže kdo tam byl, o tom není žádnej přehled. Recepční dělá ze sebe svatouška, ale oba o něm víme svý. Vyslech jsem i zdejší taxikáře, co tam vozí z města kunčofty, ale ani tam jsem se nechytil. Škoda, že už tam není pokojská Kristýna. Ta mi občas hodila něco na ucho, ale teď se tam vůbec nechytám. Já si, šéfe, taky myslím, že ten mord se nám narodil tam, protože je to nejblíž. A moc bych se divil, že by o tom nikdo nevěděl. To muselo bejt pořádně zaplacený, že nikdo nic neví!“

„Však taky ta ženská, to nebyla, Hřebejk, žádná štětka. Už podle těch šatů to byla asi madam. Určitě to vypadá na nějakou levotu, ale v tom případě ji ten šoust přišel zatraceně draho. Co s tím budeme, Hřebejk, dělat, to fakt nevím. Vědět o koho jde, tak se určitě na něčem chytnem, ale takhle?“

„Chtělo by to, pane štábní, vyhrabat na toho recepčního Oldu nějaký pořádný kompro. Já zajdu do Portyče za Kristýnou do Fezovky, tý už bude jedno, když mi na Oldu něco starýho práskne, když už tam pokojskou nedělá,“ zvedl se štábní strážmistr Hřebejk od stolu a kolem poledního se stavěl ve Fezovce na vrátnici a nechal si vyvolat Kristýnu Křenkovou.

Že to nebyl od štábního strážmistra Hřebejka tak špatný nápad, hodit s bývalou pokojskou Kristýnou Křenkovou řeč o recepčním Oldřichovi, to zjistil už během chvilky. Křenková měla na recepčního pifku, protože si nechával od kunčoftů, co na Ptáčkovnu zabrousili, nemalé dýško a doplatil tak na svoji lakomost. Jen co Hřebejk Křenkové vysvětlil, o co mu jde a že nemůžou s tou vraždou na pátračce hnout, a ukázal jí fotografii mrtvé ženy, začala Křenková vzpomínat.

„Nejsem si jistá, že to je ona, ale myslím, že takovou ženskou jsem tam asi dvakrát viděla. Jezdila tam s jedním nóbl pánem v takovým černým autě a mělo pražskou značku. On byl takovej vysokej, štíhlej elegán s knírkem pod nosem, už míň vlasů. Recepční Olda mu nechával hned ten první pokoj u schodů, kde je sprcha, takže to muselo bejt na telefon a za pěkný prachy. A víte, že by to mohla bejt ona?“ podívala se Křenková znovu na fotografii.

„Na Oldu bych potřeboval nějakej pořádnej tlačák, Kristýno, protože tam nikdo nic neví.“

„Říkáte pořádnej tlačák, pane štábní?“ zamyslela se Křenková, a když dostala od štábního strážmistra krabičku cigaret, tak si vzpomněla.

„Jestli vám to, pane štábní, bude stačit, že za Oldou chodí jedna holka, kdoví, jestli je jí už patnáct let, a on si s ní užívá vzadu za recepcí, tak si pro ni zajeďte do Novosedel. Je to nějaká Sylva Lázňovská. Na to by moh ten lakomec slyšet,“ byla poslední slova Křenkové a to štábnímu strážmistru Hřebejkovi úplně stačilo.

Jakmile se vrátil štábní strážmistr Hřebejk zpátky na pátračku, zastavil se hned u šéfa.

„Šéfe, tak jsem teď hodil ve Fezovce řeč s Kristýnou a vypadá to, že máme něco, co by tomu recepčnímu z Ptáčkovny mohlo rozvázat jazyk a moh by si začít vzpomínat,“ zmínil se Hřebejk o tom, co mu hodila Křenková na ucho, a šéf četnické pátračky si posunul brýle na čelo.

„Hřebejk, jestli je ta holka z Novosedel ještě pod zákonem, to by byl pořádnej tlačák. Ráno si pro něho sjedeme a pustíme se tady do něho. Zjistěte, kolik tý Lázňovský je, a to by v tom byl čert, aby nepovolil,“ bouchl štábní kapitán Votruba do stolu, a když se u něho po dvou hodinách objevil štábní strážmistr Hřebejk s tím, že Sylva Lázňovská před měsícem oslavila teprve patnácté narozeniny, ozvala se v kanceláři další rána do stolu.

„A máme ho, Hřebejk! Tu holku do toho zatím nebudeme tahat, na to máme času dost. Ráno pro něho sjeďte a hned ho strčte na ,měkkoně‘ za katr do separace. Necháme si ho tam do oběda uzrát a pak se do něho pustíme. A začneme nejdřív tou holkou, na handl s ním půjdeme až potom,“ rozhodl štábní kapitán Votruba a aby to potvrdil, ukázal Hřebejkovi na velkou černou registračku u okna, kde byla v šanonu „PŘÍSNĚ TAJNÉ“ láhev blatenské slivovice, a každý si dal po kalíšku.

Když dával ráno štábní strážmistr Hřebejk do separace recepčního z penzionu z Ptáčkovny, Oldu Baštýře, a on se ho zeptal za co, Hřebejk se na něho usmál a pošeptal mu do ucha: „Sylva Lázňovská.“

„A moc vzpomínej, Oldo, od kdy k tobě chodila na hrátky do toho kutlochu, co je za recepcí. Koukám, že ti spadla brada. Víš, co ti za to hrozí? Nechtěl bych to sedět!“ zavřel Hřebejk katr separace a podle výrazu v obličeji recepčního bylo znát, že Kristýna Křenková nelhala.

Na výslech recepčního Oldřicha Baštýře se šéf četnické pátračky se štábním strážmistrem Hřebejkem došli posilnit do nedalekého hostince U Zelených, což bylo od četnické pátračky pár kroků. Dlouho si tu z jídelního lístku nevybírali. Oba si dali k obědu tradičně vepřo péčo a štábní strážmistr Hřebejk si dal nášup knedlíků. Vyloženě s jídlem nepospíchali. Když jim sevírka Stáňa, které tu nikdo neřekl jinak než „Prdelka“, protože ona s ní uměla rajcovně hodit, nabídla štrúdl a kafe, oba jí na to přikývli. V okamžiku, kdy jim Prdelka přinesla ke stolu kafe se štrúdlem, se v lokálu objevil strážmistr Kovařík a hned si to k nim namířil.

„Strážmistře, doufám, že nám nechcete zkazit chuť k jídlu,“ spustil na něho štábní kapitán Votruba.

„Proboha, to určitě ne, pane štábní. Shání vás šéf českobudějovický pátračky, vypadá to, že ví, kdo je ta naše zavražděná ženská. Přišel tam k nim její manžel, nějaký doktor Hražďovský, a přišel ji nahlásit jako pohřešovanou. Vrátil se z Rakouska, kde byl služebně, a podle toho popisu by to mohla bejt jeho žena. Posílá k nám chlapy s její fotkou,“ vysypal jedním dechem ze sebe strážmistr Kovařík a štábní kapitán Votruba přivolal ke stolu servírku, aby mu za tu zprávu přinesla taky kafe a štrúdl.

„Strážmistře, zasloužil byste si za tohle frťana, ale protože četník ve službě nepije…,“ mrkl šéf pátračky na strážmistra.

„Tak si tu s náma dáte, strážmistře, kafe a ňaminku. Kořalku si dáme až na pátračce, pokud k tomu bude pochopitelně důvod. Nerad říkám hop, dokud jsem nepřeskočil. Je to tak, Hřebejk?“ nechal si šéf pátračky zavolat ke stolu vrchního a ze samé radosti to zaplatil za všechny.

Recepční Baštýř, když ho štábní strážmistr Hřebejk vyzvedl ze separace a přivedl do kanceláře šéfa četnické pátračky, byl bledý jako stěna. Pravda, nikdy nebyl trestaný a netušil, co ho tu čeká, ale jen dosedl na židli, tak začal s oběma četníky smlouvat, jestli by nad tím jeho případem přece jen nešlo přivřít oko, že je ženatý a doma že živí tři krky.

„Pánové, vždyť mě přece oba znáte, já jak můžu, tak jdu četníkům na ruku, ta holka přece vypadá ne na patnáct, ale na dvacet, je všude udělaná. To, že jí bude teprve patnáct, to mi řekla nedávno, kdo to moh tušit? Holka z vesnice, krev a mlíko.“

„Když už jsme u tý krve, Oldo, my jsme si jí nedávno užili až až. A bylo to nedaleko penzionu dole na kolejích,“ předhodil štábní strážmistr Hřebejk před recepčního fotky z kolejí.

„A nebude to trvat dlouho a za chvíli budeme vědět, kdo to je. Že ta ženská byla několikrát s jedním maníkem u vás na pokoji se sprchou, kterej si předtím telefonicky objednal, to už máme potvrzeno taky. Tak kápni božskou, co se tu noc, když jsi měl ty dole službu, na penzionu stalo. Na tom pokoji totiž došlo, Oldo, k vraždě,“ zvýšil štábní kapitán Votruba hlas a recepční Baštýř svěsil hlavu.

„O tom, pane štábní, fakt nevím. Já jsem jen dostal pět stovek za to, abych držel hubu. Ten chlap z jedničky krátce před půlnocí přišel dolů s tím, že ta ženská je namol a že ji musí probrat. Když jsem přišel nahoru, tak byla celá mokrá, protože ji křísil v koupelně.“

„Byla oblečená?“ uhodil na recepčního Hřebejk.

„Jo, to byla. Chtěl, abych mu ji pomoh snést dolů a dát do auta. Tak jsem mu píchnul. Byla, pane štábní, opravdu namol, protože byla tuhá jak prkno. Venku u auta jsem dostal to pětikilo s tím, že tam vůbec nikdy nebyli.“

„To jsi mu ji, Oldo, pomoh dát i do auta?“

„To ne. Položili jsme ji na trávník, on ještě říkal, že jí déšť pomůže, aby se probrala, a tak jsem hned zapad do recepce.“

„Kdy to auto odjelo?“ ozval se znovu šéf pátračky.

„Ježíšmarjá, to nevím, pane štábní. Na parkoviště já z recepce přece nevidím. Když jsem se pak dozvěděl, že se našla dole přejetá ženská na kolejích, vůbec mi nenapadlo, že by to mohla bejt ona. To mi došlo, až když k nám přišel tady pan Hřebejk, ale když jsem dostal tu pětistovku, tak jsem…,“ hodil recepční okem na fotky a roztřásl se.

„No, je to ona. Tohle měla na sobě. Tak ona to nebyla sebevražda, jak se povídá?“

„Nebyla. Byla to vražda. Dolů jsi, Oldo, pomáhal tomu chlapovi už s mrtvou ženskou.“

„A do prdele! Mně to bylo divný, že když mi vyjela z rukou, protože byla mokrá, a majzla se o schod do hlavy, že ani necekla.“

„Tak to bysme, Oldo, měli. Teď k tomu chlapovi. Co je to zač? A žádný vytáčky,“ zvýšil šéf pátračky opět hlas, aby probral recepčního z překvapení, když se dozvěděl, že je to vražda.

„Jo, to nemůžu sloužit, pane štábní. Ne že bych nechtěl, já to fakt nevím. Platil ten chlápek náramně, k tomu dával slušnou diškréci při odchodu. Já mu říkal pane generální, protože i to auto s tou pražskou značkou na něj vypadalo. Na jména my si v penzionu z pochopitelnejch důvodů, pane štábní, nehrajeme. Kdyby mi někdo řek, že se jmenuje Josef Švejk a ta jeho Božena Němcová, tak to tak napíšu.“

„Pod jakým jménem jsi ho tam, Oldo, napsal?“

„No, ohlásil se většinou na sobotu, tak jsem mu tam psal Sobota Oldřich. Dovolil jsem si mu přidat moje jméno. Jinak madam se jmenovala Hedvika, taky moc hezký jméno. Tak jí taky říkal, když po ní chtěl venku, aby se konečně už probrala. Chápejte, pánové, že diskrétnost je pro náš podnik jaksi…“

„To my, Oldo, chápeme, ale zase pochop ty nás, že dokud toho chlapa nebudeme mít tady v kanceláři, my tě z tý separace, kde se ti vůbec nelíbí, vlastně nemůžeme pustit. My totiž nevíme, jestli nám třeba zase nelžeš. Tak laskavě vzpomínej a pomůžeš tím jenom sobě,“ odešel štábní kapitán Votruba ke službě, neboť tam na něho čekali dva četníci z českobudějovické pátračky s fotografií Hedviky Hražďovské. Šéf pátračky jim předal několik fotek z fotodokumentace k případu, všichni shodně konstatovali, že se jedná o Hedviku Hražďovskou, a štábní kapitán Votruba se vrátil s její fotkou do své kanceláře.

„Tady vypadá, Oldo, líp, co?“ hodil šéf pátračky před recepčního fotografii, kde byla Hedvika Hražďovská vyfocená u kašny Samsona na českobudějovickém náměstí.

„Jo, tady je ještě celá. Myslíte, pane štábní, že ji na ty koleje někdo položil?“

„To už je teď, Oldo, jasný jako facka, protože tu ženskou ten tvůj pan generální nahoře v tom pokoji uškrtil.“

„Jo, takhle je to! Hm. No já nevím, jestli vám to, pane štábní, k něčemu bude, ale teď si vlastně vzpomínám, že jednou nahoře s milostivou oba zaspali a on z recepce volal Prahu, kavárnu U Bumbrlíčka, a chtěl tam vrchního Petříka, že tam má v deset schůzku s nějakým doktorem Kramatou. Že ale musí ještě nutně jet do Budějc, že má něco nutnýho v Kohinorce, aby tomu doktorovi vyřídil, že přijede o něco pozdějc,“ čekal recepční, co to se šéfem pátračky udělá, a když viděl, že nic moc, vzpomínal dál.

„Teda, nejsem si úplně jistej, pane štábní, ale tuším, že se do telefonu představil tomu vrchnímu jako Brodský. To jméno mi přišlo dost známý, protože píseckej Brodskej má dole ve městě krám s textilem. Jo, byl to určitě Brodskej,“ trval na svém recepční a to už se štábnímu kapitánu Votrubovi zamlouvalo.

„Když je to tak, jak říkáš, Oldo, tak my si to ověříme, a jestli nelžeš, tak se dneska nevyspíš na pryčně v separaci, ale budeš spát doma v peřinách. Ale jestli nás zase vodíš za nos, tak skončíš v base a budeš pěkně čumět dolů na splav. A aby sis, Oldo, pro příště pamatoval, že četníkům se nemá lhát, tak se teď do tý separace vrátíš a počkáš tam do tý doby, než my si tu tvoji výpověď ověříme,“ naznačil štábní strážmistr Hřebejk recepčnímu z penzionu, aby vstal od stolu, a zavedl ho zpátky do separace.

Dalo se čekat, že se šéf četnické pátračky, štábní kapitán Votruba, obrátí na známého, vrchního inspektora Marka z Bartolomějské, který už písecké četnické pátračce několikrát pomohl, protože měl o pražské galerce přehled a stačilo, když se někde v podniku objevil a pinglové a vrchní se mohli úslužností přetrhnout. Když mu štábní kapitán Votruba vysvětlil, o co mu jde, a zmínil se o kavárně U Bumbrlíčka, byl okamžitě doma.

„Pane štábní, vypadá to, že vám ten recepční nelhal. Kavárna U Bumbrlíčka je známý podnik ve Vodičkově ulici v paláci Skaut a vedle ní je i známá restaurace s výbornou kuchyní. Vrchní Petřík tam v kavárně opravdu je. Hned tam za ním skočím a dám vědět, jak jsem dopad. Řeknu vám, pane štábní, že vy v tom Písku nevyrábíte malý případy. Za chvíli budu volat,“ slíbil vrchní inspektor Marek a za necelou hodinu už měl štábní kapitán Votruba vrchního inspektora Marka na drátě.

„Jsem jedno velký ucho, pane Marku, a mám před sebou papír a tužku. Budu to potřebovat?“

„Budete, pane štábní. Ten váš Brodský opravdu do té kavárny chodí a jmenuje se Ctirad, je mu padesát a jinak bydlí ve vile na Ořechovce a je zástupcem České průmyslové banky,“ nadiktoval vrchní inspektor Marek šéfovi četnické pátračky veškeré další potřebné informace ohledně rodiny a vozu Ctirada Brodského, a když se ho zeptal štábní kapitán na doktora Kramatu, tak se dozvěděl, že je to známý pražský advokát na rozvody. V té chvíli už štábní kapitán Votruba věděl, že recepční Olda Baštýř nelhal a že bude spát doma. Požádal vrchního inspektora Marka, zda by mu neposlal fotografii z pasu nebo občanského průkazu Ctirada Brodského do Písku, aby ji mohli ukázat recepčnímu Baštýřovi, a těšil se na den, kdy si se Ctiradem Brodským vysvětlí u sebe v kanceláři, jak to bylo o půlnoci v hodinovém hotelu Ptáčkovna.

Fotografie Ctirada Brodského přišla do Písku na četnickou pátračku během dvou dnů. Štábní strážmistr Hřebejk si k ní přibral na poznávací řízení, aby bylo vše podle služebního fóršriftu, ještě několik dalších fotek a hned mazal do penzionu Na Ptáčkovnu pro recepčního Baštýře. Jen co je všechny rozházel po stole u sebe v kanceláři, Baštýř ani na moment nezaváhal a ukázal na Ctirada Brodského.

„Tenhle je to, pane štábní, bezpečně ho poznávám. To je pan generální.“

„Teď ti, Oldo, ukážu ještě pár aut, jestli poznáš, se kterým ,pan generální‘ do Písku jezdil,“ sáhl Hřebejk do stolu a vyndal z něj celkem deset typů aut. V tom už měl recepční Baštýř trochu problém, ale nakonec si vybral auto, s nímž jezdil do penzionu Ctirad Brodský.

„Bylo to, pane štábní, určitě tohle auto, takových po Písku moc nejezdí,“ ukázal recepční Baštýř na vozidlo tovární značky TATRA 77, což bylo podle čísla služební auto České průmyslové banky, a na četnické pátračce zavládla ohromná spokojenost.

Pro Ctirada Brodského si zajel štábní strážmistr Hřebejk se strážmistrem Kovaříkem do Ořechovky s pražskou četnickou pátračkou a pak ho nejbližším vlakem eskortovali z Prahy v poutech do Písku. Když mu štábní strážmistr Hřebejk oznámil, že ho zatýká jako důvodně podezřelého z vraždy Hedviky Hražďovské, neřekl na to překvapený Brodský ani slovo. Jen se tak podivně usmál a cestou vlakem do Písku s nimi dokonce laškoval. Pravdou je, že o vraždě ve vlaku nepadlo ani slovo. V té době byla už známa krevní skupina vraha, a to ze zajištěné kůže za nehty zavražděné Hražďovské a taky z ejakulátu, který se v ní při pitvě našel. Na nádraží v Písku už čekalo na všechny auto pátračky a v nemocnici nechal štábní strážmistr Hřebejk odebrat Brodskému krev. Teprve pak se jelo na četnickou pátračku, kde už čekal nervózní šéf pátračky, štábní kapitán Votruba, který kouřil jedno viržínko za druhým. Ctirad Brodský okamžitě putoval za katr do separace a čekalo se na výsledek rozboru krve. Objevil se tu znenadání i doktor Cafourek, který si takovou příležitost nenechal ujít. O tom, že je na pátračce zadržený Ctirad Brodský, byl od šéfa četnické pátračky informovaný i vrchní soudní rada Žlábek z píseckého krajského soudu, který měl právě soudní jednání a štábnímu kapitánu Votrubovi řekl to, co šéf pátračky čekal.

„Votrubo, zavolejte, až budete znát výsledek rozboru krve, což jen tak brzo nebude. Až budete mít na toho Brodskýho, jak vy říkáte, broky, pak se ozvěte. Teď mě, hergot, nezdržujte, mažu do jednačky,“ položil vrchní soudní rada Žlábek šéfovi pátračky telefon a štábní kapitán Votruba byl z toho dost rozladěný.

„Připadalo mi, doktore, že byl ten vrchní soudní rada pěkně nasranej. Máme prej zavolat, až budeme znát krevní skupinu Brodskýho a budeme mít na něj broky.“

„To je, Votrubo, otázka hodiny. Já bych s tím taky počkal, až budeme mít jistotu,“ vytáhl doktor Cafourek stokorunu a nechal poslat Hubáčkovou, posluhovačku na pátračce, pro jitrnice a jelita do hospody k Zeleným, kde byly vepřové hody. Že jí dali četníci hned do ruky síťovku na chleba a pětilitrovou bandasku na pivo, to mohla Hubáčková čekat a vůbec neprotestovala.

Ještě než se vrátila posluhovačka Hubáčková s proviantem, domáhal se ze separace rozhovoru se šéfem četnické pátračky Ctirad Brodský. Jakmile ho přivedl štábní strážmistr Hřebejk do kanceláře štábního kapitána Votruby, kde byl v tu dobu i doktor Cafourek, Brodský si řekl o cigaretu a hned začal hovořit.

„Pánové, hned jak jste mi vzali krev, abyste zjistili, jakou mám krevní skupinu, mimochodem mám AB, tak mi došlo, že bude lepší, když vám řeknu, jak to všechno bylo. S Hedvikou Hražďovskou jsem se seznámil v Budějovicích asi před dvěma lety v Masných krámech, když jsem byl v Kohinorce služebně. Oba jsme měli vyloženě náladu pod psa, já jsem nepochodil v Kohinorce, ona zase u své švadleny. Stačilo trochu alkoholu, kterej pomůže zbavit blbý nálady i podprsenky a kalhotek, znáte to?“ podíval se Brodský po Votrubovi a doktorovi, ale ani jeden se k tomu nepřiznal.

„Od té doby se spolu různě scházíme. Pokud jde o tu nešťastnou noc v penzionu, tak jsme se tam pohádali, protože Hedvika najednou z ničeho nic začala jančit a trvala na tom, abych se rozvedl, což vůbec nepřipadalo v úvahu, protože bych tím pádem přišel o rodinu a taky o tu vilu na Ořechovce, kterou dostala moje žena věnem. Už ani nevím, jak se to stalo, ale začala na mě řvát, tak jsem ji chytil za krk a asi jsem to trochu přehnal, protože najednou se mi svezla k nohám a vůbec nedejchala,“ odmlčel se Brodský na chvíli a bylo na něm vidět, že hledá další slova.

„Nevěděl jsem co dělat a začal jsem pochopitelně zmatkovat. V tom zmatku jsem ji oblík, strčil ji do vany a pustil jsem na ni vodu. Dole jsem recepčnímu namluvil, že je strašně opilá, jestli by mi s ní nepomohl k autu. Recepční mi s ní k autu pomohl, když mně v tom okamžiku došlo, že dole je kousek od penzionu trať,“ podíval se Brodský na šéfa četnické pátračky, který ho nijak nepřerušoval, a tak Brodský pokračoval: „Hodil jsem si Hedviku na záda a tak jsem ji dotáh až ke kolejím. Položil jsem ji na koleje, aby to vypadalo na sebevraždu, a vrátil jsem se k autu.“

„A ten její snubák?“ skočil Brodskému do řeči štábní strážmistr Hřebejk.

„Ten jsem jí sundal hned u auta, protože mi došlo, že by se dala podle toho poznat. Měl jsem zato, že těch pět stovek, který jsem dal za mlčení recepčnímu, mu zavře hubu. Koukám, že to bylo málo. Ale zabít jsem ji fakt neměl v úmyslu, oba jsme měli dost upito, sám sobě se divím, že jsem ji stisk tak, že…“

„Stisk jste ji, pane Brodský, opravdu fest, protože když jsem tu dámu s kolegy pitval, tak měla zlomenou jazylku,“ ozval se věcně doktor Cafourek, kterému zřejmě jako prvnímu v tu chvíli došlo, že nepůjde o úmyslnou vraždu, ale o neúmyslné zabití.

Že měl doktor Cafourek pravdu, to potvrdil četníkům z pátračky vrchní soudní rada Žlábek, když si na četnické pátračce přečetl podrobný protokol Ctirada Brodského. Dokonce Brodského nevzal ani do vazby, neboť výsledek podrobného krevního rozboru odebrané krve Ctirada Brodského byl totožný s biologickou expertizou, která byla v pitevním protokolu.

KASAŘ GENTLEMAN

To, že se v revíru písecké četnické pátračky začátkem roku tisíc devět set třicet osm z ničeho nic objevil neznámý kasař a docela slušně se tu zabydlel, to samozřejmě jejího šéfa, štábního kapitána Votrubu, nijak nepotěšilo. Už proto ne, že se mu dlouho nemohla četnická pátračka dostat takzvaně na kobylku, protože to nebyl vyloženě specialista, kterého by měli četníci v republice už někde přečteného. Pravdou je, že žádný trezor nebyl pro tohoto kasaře překážkou a troufl si i na nové trezory zabudované ve zdi, se kterými se opravdu dlouho nepáral. Modus operandi, tedy způsob vloupání do trezoru byl všude stejný. Kasař začínal vždy u zámkového systému, se kterým si uměl hravě poradit. Nechával po sobě vždy na místě činu sáček s hašlerkami, což měla být zřejmě pro poškozeného jakási náplast na způsobenou škodu. Tak se u šéfa četnické pátračky, štábního kapitána Votruby, objevil spis, který každým případem nabýval na objemu a který byl nadepsán KASAŘ HAŠLERKA. Sluší se poznamenat, že rajon, řekněme spíš služební revír písecké četnické pátračky, nebyl nijak malý. Dotýkal se části Táborska, doslova lízal kraj Českobudějovicka a Strakonicka a zasahoval až k Šumavě, takže Prachaticko, Vimpersko a Sušicko, to ještě všechno spadalo pod působnost píseckého krajského soudu, tudíž to nutně spadalo i do revíru písecké četnické pátračky. Tam všude byl taky zaznamenán rukopis kasaře „Hašlerky“. A když už to po měsíci vypadalo, že písecká četnická pátračka o svého šéfe přijde, protože, jak bylo jeho zvykem, po každé té velké „ráně“ vyhrožoval svým podřízeným, že se z toho picne, objevily se v bordelu Na Pěníku po jednom udělaném trezoru, „popelce“ v Brlohu, v jednom pokoji pod polštářem rozházené hašlerky. Což se ale opravdu úplně náhodou doneslo ke štábnímu strážmistru Hřebejkovi, který, jak se říká, okamžitě zavětřil a vydal se za Šestákovou. A vzal si s sebou technika pátračky, praporčíka Čípa, s jeho kriminalistickým kufrem.

„No, jestli vám jde, pane štábní, jen o těch pár hašlerek, tak vám jich klidně koupím u Profantový v Portyči třeba kilo. Holky se o ně podělily a jsou pryč,“ spustila Šestáková na četníky. Ale ty zrovna ty hašlerky až tak moc nezajímaly, jako spíš kunčoft, který je tu zapomněl. Štábní strážmistr Hřebejk si nechal zavolat holku, která měla tu noc toho pána v parádě, a nejenže se jí vyptal, jak ten chlap vypadal, ale šli spolu nahoru do pokoje a musela jim ukázat, na co všechno tam v pokoji sahal.

„Abych řekla pravdu, pane štábní, tak nejvíc fakt šahal na mě. A to všude. Ale ze mě nějaký ty otisky těžko dostanete. Jestli ale chcete vidět, kam všude mi šahal, tak to můžu posloužit. Tak nebyl to vyloženě horňák, to nemůžu říct, protože ho hlavně zajímal můj spodek,“ roztáhla Emilka bordó župan. Štábní strážmistr ale neměl zrovna na takové fóry náladu a hned jí nařídil, aby se chovala k úřední osobě slušně. Teprve pak se Emilka zklidnila a ukázala v pokoji asi na pět věcí, které měl její noční kunčoft v ruce. A to už se dostal technik praporčík Číp k tomu, proč sem s kolegou Hřebejkem přišel.

„A kromě těch věcí, co jsem vám ukázala, pane štábní, se pořád chytal za čelo tý mý mosazný postele a křičel přitom na mě, že umírá. No ale to jsem se fakt vyděsila, pane štábní,“ zapálila si Emilka viržínko a pak si ještě vzpomněla, že ten její kunčoft přišel nahoru s dvěma lahvemi šampusu a tu jednu že má ještě schovanou v nočním stolku.

„Jinak abych řekla pravdu, pane štábní, tak hrozně funěl. Ale příšerně. Vypadalo to, že je dost chabrus na plíce. V jednu chvíli nemoh dokonce chytit dech. Přitom ještě mladej chlap. Jo a ruce. Ty měl, pane štábní, fajnový. Heboučký, nikde žádnej mozol. Ty sichr nikdy v ruce nedržely krumpáč nebo lopatu. Ale dejchat nemoh. To je fakt. Proto taky asi do sebe cpal ty hašlerky,“ sledovala Emilka snímání otisků z mosazné postele, a když viděla, jak ji technik praporčík Číp celou ušpinil od stříbrného atrgentorátu, nemohla k tomu samozřejmě mlčet.

„Teda, pane štábní, i kdybych nakrásně na sobě ještě nějaký ty otisky po tom frajerovi měla, tak tohle bych si na sebe napatlat nedala. Dá se to vůbec umejt? Jo, a když jsem se ho ptala, jak se jmenuje, tak mi řek, abych mu říkala Berto.“

„Fakt řek Berto?“ podíval se štábní strážmistr Hřebejk na technika, který byl podle výrazu v obličeji doma, stejně jako Hřebejk.

„Jo a už do něj doktoři řezali, protože měl na břiše asi takhle velkou jizvu. Nevím, jestli si netahal triko, to některý páni rádi dělají, ale mně tvrdil, že ho jeden blatenskej hajnej nakrmil brokama, když zjistil, že mu chodí šukat starou,“ otevřela Emilka láhev šampusu a nabídla i oběma četníkům, kteří se nijak nezdráhali. Nakonec měli už v tu chvíli na co připít. Podle toho, co jim Emilka na kunčofta s hašlerkami vyzvonila, by se mělo jednat o kasejovického kasaře Alberta Durcha, se kterým měli už v pětatřicátém roce co do činění.

Když se vrátili oba četníci na meldung na četnickou pátračku a všechno štábnímu kapitánu Votrubovi řekli, tak ho sice potěšili, ale protože stejně jako oni znal dobře kasaře Durcha, který jen tak nic nepřiznal, dokud nebyly na stole důkazy, posunul si brýle do čela a sáhl do stolu pro cucšpalek.

„Všechno dobrý, chlapi, ale moc dobře víte, že zatím jsou to jen a jen indicie. Berta Durch, to je moc tvrdá husa na škubání. Z místa činu máme pořád jen ty pitomý hašlerky. To, že si je Berta tak jistej, to jen svědčí o tom, že nás chce s těma bonbónama, který pro nás nechává na místě činu, pořádně vytočit.“

„Já bych spíš řek, šéfe, že nás chce pořádně nasrat,“ přisadil si štábní strážmistr Hřebejk, který si nikdy nebral servítky. Šéf četnické pátračky začal lovit v šupleti a hledal nové viržínko. Jakmile si ho zapálil, shodil brýle z čela na oči.

„Kdepak, pánové, jít na Durcha jen tak z voleje, to je předem ztracená věc. To je jako bysme šli na zajíce s bubnem. My toho darebáka musíme totiž chytit při činu, a nebo…“

„Kasaře nám někdo z galerky těžko práskne, šéfe,“ zapochyboval technik praporčík Číp, ale to už mu štábní strážmistr Hřebejk oponoval.

„Ledaže by v tom byla ženská. A co vím, tak Berta Durch tady tenkrát nějakou babu měl. Nebyla to ta prsatá děvečka z Majerova mlejna? Kvůli ní se přece pobil s pivovarským Pepinem Hutařů na Vejfuku. Nebo to bylo na Radosti?“ zavzpomínal štábní strážmistr, když v tom se objevil v kanceláři šéfa četnické pátračky poštmistr Cibulka.

„Já jsem, pane štábní, klepal, ale vpředu nikdo nebyl,“ omlouval se, a protože začal lovit po kapsách, všem ihned došlo, že má pro pátračku zase novou říkanku.

„Tak spusťte, Cibulko, vidím na vás, že jste zase přímo natěšenej na veršování,“ vyzval šéf pátračky poštmistra, který se nedal dvakrát pobízet. Vidina velkého rumu, který tu dostával od štábního kapitána Votruby za svoje veršovánky, kterých už šéf pátračky měl plné spodní šuple u stolu, byla nejen lákavá, ale dostávala okamžitě reálnou podobu.

„Dobře. Už do toho jdu, pane štábní,“ uklonil se poštmistr tak jako vždycky a spustil:

„Zaslechl jsem tuhle u Brejšků, že četníci z pátračky hledaj marně Bertu ,Hašlerku‘. Na svý káči prej je Berta pyšnej, i když je dost dejchavičnej. Jo a jde už po něm dlouhej Pepa od věže a slibuje, že mu pěkně nařeže. Galerkou jde, že Bertin má prej v pácu banku. A taky se povídá, že přeříz Pepinovi jeho Hanku, co mu dala dobrovolně všanc i svoji ,branku‘. No, vypadá to, že tady krev poteče, říkalo se u Brejšků. Dlouhej Pepa prej chce pomstít úlet svýho děvčete,“ uklonil se poštmistr Cibulka a samozřejmě čekal, že se ozve, jako vždycky po jeho deklamování, potlesk, ten ale nepřišel.

„Co je? Nelíbí se, páni četníci?“ podíval se zklamaný Cibulka na šéfa četnické pátračky, ale ten mu přikývl, že ano, ale hned začal s jeho výslechem.

„Cibulko, líbí. Moc. Ale zaráží mě, že se ví, že je to zrovna kasař Bertin Durch, kterej trousí za sebou hašlerky. Tím se fakt galerka u Brejšků baví?“

„Pane štábní, baví. Netvrdil jste mockrát, že galerka má před četníkama vždycky pořádnýho fóra?“

„Což to jo, ale zrovna tohle nám, Cibulko, nějak pořádně uteklo,“ hodil šéf pátračky na štábního strážmistra ošklivé oko a ten se zmohl jen na pokrčení ramen. Poštmistr Cibulka dostal jako vždy od šéfa četnické pátračky rum, a ještě mu k tomu přidal na cestu viržínko a velký cucšpalek.

Jakmile odešel poštmistr Cibulka z četnické pátračky, zavolal si štábní kapitán do kanceláře svého zástupce, štábního strážmistra Kubíka.

„Kubík, jestlipak víte, jako můj zástupce, čím se baví galerka v hospodě U Brejšků? No nehádejte, protože byste mi to už dávno řek. Neví to ani tady Hřebejk. Pomalu si to budou cvrlikat vrabci na střechách, že všechny ty káči, kde nám nechává ten hajzl na košt hašlerky, má Berta Durch z Kasejovic.“

„No potěš nás pánbůh, šéfe. To byl na káči šmátek, to je fakt. Už teď abysme se dali do kostela na modlení, protože ten jen tak nic nepřizná. I když nedávno se mi dostalo na ucho, že po nějakým frajerovi jde dlouhej Pepin od věže, protože tu jeho…“

„Přefik. A ten frajer se právě jmenuje Bertin Durch, Kubík. Ženský, to je přece Durchova slabá stránka. Jinak, ten zločinec z Kasejova se chystá udělat banku.“

„Tady v Písku?“

„To je to, co nevíme. A proto vyrazíte, Kubík, s Hřebejkem sofort po hospodách a nevracejte se dřív, dokud k tomu něco pořádnýho nepřinesete. Hlavně hodíte řeč s tou holkou dlouhýho Pepina od věže, ta by snad mohla něco vědět,“ šel si rozčilený štábní kapitán Votruba udělat kafe. A když viděl, že jsou oba četníci pořád v kanceláři a nemají se k odchodu, rozhodil ruce.

„No nevím, Kubík, s kým to teď Pepin momentálně táhne. To musíte zjistit. Pepin ty holky střídá jak fusekle, ale z kanceláře od stolu to, chlapi, nezjistíte. Takže už oba vypadněte a koukejte tu galerku pořádně provětrat. Jestli nám ten blbec tady udělá banku, tak to abych už teď požádal o penzi,“ vzdal šéf četnické pátračky překvapivě svoje obvyklé „picnu se“. A protože dlouhý Pepin od věže dělal v kožešárně za hlavním nádražím, rozjeli se štábní strážmistr Kubík a štábní strážmistr Hřebejk rovnou tam.

Že byla poštmistrem Cibulkou zmíněná slečna Hana zaměstnaná taky v kožešárně, to z dlouhého Pepina od věže vypadlo hned, jak se na ni štábní strážmistr Hřebejk Pepina zeptal.

„Jestli vám jde, pane štábní, o Hanu Broumovou, tak tu už jsem poslal k vodě. Nechala se od toho blba nachytat na hezký řečičky a na korále, který jí koupil ten frajer za pár šupů v hračkárně u Ničů. Taky dostala svý a toho poseroutku ,Hašlerku‘ to čeká.“

„Takže je to pravda, Pepine, co běží po hospodách, že Bertin ochutnal tvoji holku?“ ťal štábní strážmistr Hřebejk do živého.

„Jen co ho, hajzla, dostanu. S tím jeho dejcháním mi daleko neuteče. Pak ochutná moje pěsti. Broumovka si snad stěžovala?“

„Pepine, nikdo si nestěžoval a ty si s tím rozdáním dej bacha. Víš moc dobře, že jsi za tu poslední rvačku na Radosti ještě v podmínce,“ zklidnil štábní strážmistr Hřebejk nebezpečné Pepinovy ruce. A pak si nechali zavolat z dílny od mistrové Kurzové Hanu Broumovou, která přišla k četníkům do auta ještě se slušným monoklem pod pravým okem.

„To jsem nevěděl, Hančo, že je Pepin levák. Stál ti ten malér za ty korále?“

„To snad je moje věc, pane Hřebejk. Moc mě nezdržujte, mám tam nahoře rozdělanej liščí límec a mistrová si bude myslet, kdoví co jsem provedla. Už teď na mně sedí jak na lavici.“

„Fajn, tak to zkrátíme. Zmínil se ti kasař Berta, kterou banku má v pácu? Jestli ano, tak to koukej vybalit, abys neměla s náma ošklivý opletačky. Myslím, že je pro tebe pořád lepší přísná mistrová z kožešárny, než abys drala v base peří,“ šel na Broumovou štábní strážmistr Hřebejk dost zostra a té okamžitě došlo, že četníci už ledacos ví.

„O Písku ale vůbec nemluvil. Říkal, že má kamaráda z basy v Rokycanech a že ten by na ni šel s ním, až se vrátí z Borů. Myslím, že mluvil o Myšákovi a o Rokycanech, ale kdoví, jestli se jenom nevytahoval,“ začala si Broumová hrát s korály na krku a pak sáhla do kapsy květované šatové zástěry a vyndala sáček hašlerek, které oběma četníkům nabídla.

„Ty jsi taky dostala od Bertina?“ neudržel se štábní strážmistr Kubík a Broumová zavrtěla hlavou.

„Ne. Ty jsem si včera koupila v cukrárně u Škochů. Jestli hledáte, páni četníci, Bertina Hašlerku, tak toho už v Písku nenajdete. Říkal, že má nějakou fofrovku na Kladně. Odjela tam s ním Elina Žofků, co prodávala textil u Drašnarů. Je pitomá. Takovej bezva flek už v Písku nesežene,“ nacpala si Broumová do pusy tři hašlerky a četníci už ji nezdržovali.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nové případy četnické pátračky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.