Naďa Horáková

Vejce podle Stroganova

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Naďa Horáková, 2016

© Obálka Zdenka Gelnarová, 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7941-8 (epub)

ISBN 978-80-243-7942-5 (mobi)

PROLOG

Československo, Belín u Rimavské Soboty, léto 1936

Kostelní zvony odbíjely poledne. Paraskěva Bělkinová, provdaná Birkoliková, vystudovaná inženýrka ekonomie, právě v té chvíli dovařila oběd a umyla si ruce. V jídelně otevřela skříňku s kuchyňským textilem a vytáhla nový sněhobílý ubrus s háčkovaným lemem. Pokryla jím jídelní stůl a prostřela pro dvě osoby servisem z míšeňského porcelánu a stříbrnými příbory. Přehlédla zátiší jídelny a obočí jí trochu cuklo. Váza! Zapomněla natrhat čerstvé květiny. Mrkla na hodiny na komodě. Čtvrt na dvanáct. Ještě má spoustu času. Boris chodí k obědu až v půl. S nožem v ruce vyběhla na předzahrádku a začala řezat rudé růže, rostoucí na keřích podél plotu.

Soused Lacko, výhybkář na zdejším nádraží, se právě ubíral k obědu a jeho zrak zálibně spočinul na štíhlé paní inženýrové.

„Dobrý den, pane sousede,“ pozdravila Paraskěva, když ho uviděla.

„Dobrý,“ kývl hlavou a prsty se dotkl své železničářské čepice.

Zašel do domu, ale ještě před tím ji počastoval soucitným pohledem, který však ona nepostřehla, protože zrovna přivoněla k uřezané růži.

Paraskěva se vrátila do domu, květiny naaranžovala do broušené skleněné vázy a postavila ji na jídelní stůl. Potom vzala prachovku a přeleštila dvě matrjošky vedle hodin na komodě a pak ještě i stříbrný samovar, stojící na malém stolku vedle dveří. Bylo právě půl. Z hrnce na sporáku nabrala do porcelánové mísy polévku a přiklopila ji poklicí. Přenesla ji z kuchyně do jídelny na stůl. Pak nakoukla do dětského pokoje vedle ložnice. Tříletý Saša a roční Arkadij spali jako andílci ve svých postýlkách.

Vrátila se do jídelny a ze sekretáře vytáhla skleněnou karafu se stříbřitě modrozelenou tekutinou a dvě likérové skleničky. Nalila do nich likér, postavila je na určené místo na jídelním stole a karafu vrátila do sekretáře. Likér, nazývaný Féja, vyráběla podle starého stroganovského receptu.

Sundala si zástěru a zanesla ji do kuchyně, kde ji položila na pracovní stůl. Učesala se a rty si přejela červenou růží. Pak se posadila ke stolu v jídelně a čekala na svého manžela tak, jako to dělávala uplynulých pět let.

Když Boris stále nešel, vytáhla ze sekretáře receptář v purpurové safiánové vazbě. Byla to drahá kniha, více než sto let stará, ale ještě cennější v ní byly rodinné recepty. Podědila ji po své babičce Pelagii a ta zase po své matce Oksaně. Pelagia pracovala u knížete Stroganova v Petrohradě jako pomocná kuchařka společně s matkou. Provdala se za likérníka Stroganova do Nemyrivu na Ukrajině, kde měli Stroganovovi lihovar. Manželé díky svému kuchařskému umění nashromáždili pěkný majetek. Na stáří se Pelagia přestěhovala do Krasnodaru ke své dceři, která se tam provdala za movitého majitele jatek.

Když rodina s pomocí bělogvardějců uprchla po bolševické revoluci z Ruska, zanechala část majetku napospas nenechavým rukám aparatčiků, ale šperky, peníze a kuchařské knihy stihla vzít babička s sebou. Paraskěva po ní zdědila několik vzácných, drahých šperků, onen safiánový receptář a dvě matrjošky. Babička Pelagia vždycky říkávala, že jednou její recepty budou vyvažovány zlatem. Jíst se chce, ať je doba dobrá, či zlá. Bohužel babička Pelagia cestu na Slovensko nepřežila. Zradilo ji srdce. Pochovali ji v malé vesničce, jejíž jméno znělo Svoboda, nedaleko přístavu Burgas v Bulharsku.

Jako všechny ženy v rodině uměla i Paraskěva, ač vystudovala vysokou techniku v Brně, stejně jako její manžel Boris, výborně vařit, starat se o domácnost a vyrábět lihoviny.

Paraskěva listovala receptářem, co uvaří pozítří. Dnes už na Borise čekala slepičí polévka a po ní hovězí Stroganov. Zbude i na zítřek, to ji čeká velké prádlo. Na pozítří vybrala knížecí boršč a popozítří naloží tetřeva podle mužika, ten ale bude hotov až v sobotu.

Receptář v purpurovém safiánu jí posloužil již mnohokrát. Byla v něm jídla jednoduchá i složitá, jako třeba právě ten tetřev. Vlastně slepice naložená tak, že její chuť byla od tetřeva k nerozeznání. V rodině se tradovalo, že prababička Oksana tak několikrát uctila i ty nejvznešenější hosty knížete Stroganova, když byl nedostatek tetřevů a tetřívků. Nikdo nic nepoznal.

Receptář byl psán starou ruštinou a první recept zapsala v roce 1830 prababička Oksana. Ovšem Paraskěva, která se narodila roku 1904 v Krasnodaru, uměla samozřejmě rusky perfektně, stejně jako se naučila perfektně slovensky. Doma s Borisem i s dětmi mluvili rusky, venku slovensky. Část receptů ale Paraskěva raději přepsala na čisté listy v receptáři slovensky. Chápala, že její děti jednou mohou mít se čtením ruského rukopisu starého přes sto let problémy. Chtěla jim rodinné recepty přiblížit.

Mrkla na hodiny. Tři čtvrtě! Mrzutě položila receptář na okraj stolu. Kde ten Boris zase trčí? Roky chodil přesně, a teď se během měsíce opozdil už třikrát. Děti za chvíli vstanou a ona nebude mít čas vychutnat si oběd v přítomnosti manžela. Vyšla na zahrádku a dívala se přes plot na cestu, po níž se Boris vracíval domů. Zatím po něm nebylo ani slechu, ani dechu. S očima upřenýma na cestu za zahradou se posadila na lavičku pod sousedovým otevřeným oknem. Slyšela cinkání talířů. Soused zřejmě dojedl a jeho manželka sklízela nádobí.

„Zase jsem je viděl,“ řekl najednou soused Lacko s hlubokým výdechem a Paraskěva z okna ucítila závan kouře z doutníku. Soused si ho po obědě vždycky dopřával ke kávě, než se vrátil zpátky do práce.

„Koho?“ zeptala se jeho žena Jana.

„Inženýra a tu jeho novou trasírku. Vyměřovali v polích za dráhou. Nakrucovala se před ním jako pávice.“

„To bych taky ráda dělala, nosit tyčku a vrtět zadnicí.“

„Ale ty nemáš ty správné proporce a blond vlasy,“ utrousil soused. „Ta slečna je moc hezká. Však taky na ní inženýr může oči nechat. Ale divím se mu. Takovou krásnou ženu doma má – a zanáší jí.“

V Paraskěvě by se krve nedořezal. Náhle zhrzená se tiše – aby si jí sousedi nevšimli – odplížila z lavičky k zadním vrátkům zahrady, ale za nimi se dala do běhu. Utíkala k domečku geodetů, který stál v polích za dráhou a kde byly uskladněny potřeby na vyměřování, aby je nemuseli stále přenášet na radnici, kam schovávali jen drahé přístroje. Pár metrů před domečkem zpomalila, aby se vydýchala. Přistoupila k okénku v úrovni nosu a stoupla si na špičky, aby dobře viděla. Z úst se jí vydral vzlyk. Její milovaný manžel, inženýr kartografie, však ten zoufalý ston neslyšel. Měl spuštěné kalhoty a skrze lůno sličné slečny trasírky zapomněl na svět. Dívka ležela naznak na stole mezi plány a nabízela se mu tak nestoudně a s tak výraznými vzdechy, až se Paraskěvě udělalo špatně. Boris byl evidentně v transu, ovšem slečna svět dobře vnímala, protože jakmile Paraskěva vzlykla, otevřela oči. Paraskěvu zřejmě nepoznala, ale stačilo, že v okně viděla půlku něčí hlavy. Vyděšeně vykřikla. Boris se obrátil k oknu, ale nikoho už nezahlédl. Paraskěva s očima plnýma slz utíkala zpět domů. Zhroutil se jí svět. Její Boris, který jí před pěti lety přísahal před bohem i před svědky lásku, ji zradil. Vzbouřila se v ní její hrdá ruská krev. Budu tě milovat, dokud nás smrt nerozdělí. Tak zněla jeho přísaha před oltářem. Tak budiž, dokud nás smrt nerozdělí.

Vběhla do domu a zastavila se až u krásně prostřené jídelní tabule. Chvilku na stůl hleděla. Neměla moc času. Boris utíkal za ní. Ještě v polích slyšela jeho vzdálený hlas, jak na ni rusky volá, ať počká, že jí všechno vysvětlí. Nebylo co vysvětlovat. Rozhodla se. Oběma rukama vzala za cípy sněhobílého ubrusu a jediným trhnutím ho stáhla ze stolu. Ozval se třeskot rozbíjejícího se nádobí. Obrátila hlavu po dětském pokoji. Naslouchala. Děti se nevzbudily. Naneštěstí. Možná by ji jejich pláč odvrátil od toho, co chtěla udělat. Pustila jeden roh ubrusu, obrátila se a odcházela z jídelny. Jednou rukou za sebou po zemi jako svatební vlečku táhla ubrus. Na chodbě zamířila ke schodům na půdu. Vyšla po nich a otevřela železné podkrovní dveře. Vytáhla z nich klíč. Vstoupila na půdu a zamkla za sebou. Vikýřem viděla Borise, jak udýchaně běží domů. Už neplakala. Necítila vůbec nic. Přehodila ubrus přes střešní trám.

Česká republika, Brno, léto, současnost

1.

Zařinčení zvonku nemilosrdně rozřízlo ticho v redakci časopisu Labužník. Taťána Krempová se příšerně lekla. Právě se nacházela někde uvnitř své hlavy a chystala se její aktuální obsah hodit na papír. Mrzutě se podívala na telefon, který byl napojený na zvonek u vchodu do redakce, a zvedla sluchátko.

„Labužník.“

„Táťo!“ vzlyklo to na druhé straně.

„Bibi?“ zpozorněla Taťána. „Co je?“

„Ka… ka… rel…“ vzlyklo opět sluchátko.

„Nechal tě?“ zeptala se Taťána lakonicky a současně poněkud radostně.

„Ne… je… exitus…“ řeklo sluchátko hlasem mladé medicinae universae doctor.

„Ne! Fak… kt?“ zradil Taťánu hlas.

„Máš čas?“ zeptala se zoufale Bibiana Mazurová, Taťánina nejlepší přítelkyně už od školky.

„Pojď nahoru!“

„Je zamčeno.“

„Pouštím ji,“ ozval se najednou ve sluchátku i hluboký mužský hlas.

„Dík,“ odpověděla Taťána a položila sluchátko.

Po chvíli se otevřely dveře a do kanceláře vešel nesourodý pár. Dlouhá štíhlá blond krasavice a mužný, svalnatý hromotluk s poněkud křivým nosem.

„Borečku…“ hodila po svém redakčním kolegovi Taťána udivený a odsuzující pohled.

„No jo,“ broukl Dalibor Kalný. Položil aktovku na svůj psací stůl. Pak ostentativně ukázal na své zápěstí bez hodinek: „Deset minut! Musím taky pracovat!“

Přišedší kráska Bibiana se zničeně sesunula na volnou židli u Taťánina stolu. Sundala černé brýle a ukázala červené oči.

„Tak co se Karlovi stalo?“ zeptala se Taťána. „Šlak?“

„Někdo ho zastřelil,“ slzela Bibiana. „Kde?“ vyhrkla Taťána a zastyděla se za svůj předchozí cynismus. „V jeho bytě.“

„To je hrozné,“ povzdechla Taťána. „Byla za mnou nějaká policajtka a vyslýchala mě.“

„Kdy se to stalo?“

„Prý včera večer. Mezi jedenáctou a půlnocí.“

„Byla jsi přece na tom kongresu v Praze. Máš alibi!“

„Jo, mě nepodezírají,“ odpověděla Bibiana. „Vrátila jsem se teprve dnes dopoledne.“

„Nevíš…?“

„Nevím, kdo to mohl udělat,“ pokrčila Bibiana rameny.

Znaly se tak dlouho, že jely na stejné mentální vlně. „Jeho rodinu jsem nikdy neviděla a nikdy jsem u nich nebyla. A jeho pracovní aktivity jsou mi naprosto utajené.“

„Je mi to líto,“ řekla Taťána.„Vždyť jsi ho neměla ráda,“ odvětila Bibiana.„Ale to neznamená, že…“

„Já vím,“ mávla Bibiana rukou a rozeštkala se. Taťána jí hodila krabičku s kapesníky.

„Nebreč.“

Bibiana se vysmrkala.

„Ty, Táťo…“

„No?“

„Víš… já bych něco potřebovala.“

„Co?“

„Abys dělala mě.“

„Co je to za blbost?“ nechápala Taťána.

„Před chvílí mi volala nějaká sekretářka, že panstvo pořádá zítra večer schůzku kvůli pohřbu a že já jako jeho oficiální přítelkyně nesmím chybět.“

„Tak tam běž,“ pokrčila Taťána rameny.

„Ale já nemůžu…“ vzlykla Bibiana. „Já… já bych to nezvládla. A navíc mám službu… A dětičky…“

„Běž už někam s těma svýma spratkama,“ převrátila Taťána oči.

„Víš… Táťo… já myslela, že bys tam rovnou mohla i zapátrat.“

To Taťánu zaujalo a současně rozčílilo. Bibiana ji znala jako své boty a věděla, na co se chytí. Na druhou stranu ji ale i chápala. Bibiana pracovala v nemocnici jako dětská lékařka a dětské oddělení bylo jejím jediným životním cílem. Mezi dětičkami se vyžívala. Mimo zdi nemocnice a zvláště v cizím prostředí však chytala sociální fobie a necítila se dobře. Byla totální introvert a knihomol navzdory svému exkluzivnímu exteriéru.

„A co si od toho slibuješ?“ nechápala ji Taťána.

„Jen tam zajdeš, pokondoluješ a odejdeš. Nikdo mě tam nezná.“

„A co pak na tom pohřbu?“

„Půjdeme spolu a jen na obřad. A budeme stát vzadu. To pak už nikdo nebude zkoumat, kdo je kdo. A po obřadu se hned vytratíme.“

„To je totálně ujeté,“ řekla Taťána. „Když k nim nechceš jít, tak tam prostě nechoď a nekomplikuj si to.“

„To není slušné,“ zaslzel opět Bibianě hlas. „Když mě pozvali a tak…“

„Ale tohle zavání průserem, Bibi,“ trvala na svém Taťána. „Jakmile zavedou hovor na tvůj obor, okamžitě zjistí, že jsem podvodnice.“

„Ale ty to zvládneš, jsi přeborník na blufování,“ lísala se Bibiana. „A taky třeba na něco přijdeš.“

„A na co?“

„Třeba kdo ho zabil…“

„Hm…“

Taťána se zamyslela. Možná by to nebylo až tak špatné, vyslídit něco kolem Žamberských. Dostat se k nim bylo naprosto nemožné. Své šiky si hlídali jako ostříži. Bibiana chodila s Karlem už půl roku a ještě se k nim do rodinky nedostala. Ostatně, zřejmě o to ani nestála.

„Dobře,“ kývla Taťána nakonec.

Podle vzhledu je odhalit nemůžou. Už několik let mají obdobnou image dlouhovlasé blondýnky, jen s tím rozdílem, že Bibiana je o půl hlavy vyšší. To však spraví vysoké podpatky.

„Že já se do všeho nechám uvrtat!“ povzdechla Taťána. „Opravdu jsi nikdy nikoho z nich neviděla?“

„Fakt ne!“ dušovala se Bibiana.

„Tak plav,“ naznačila Bibianě vyhazov. „Boreček přijde a bude řádit, že už dlouho slepičíme.“

Bibiana plavně vyskočila na laních nožkách a skoro potěšeně popoběhla ke dveřím. „Tak dík. Máš to u mě.“

Sotva se za ní zavřely dveře, už tu byl Borek a se sveřepým výrazem prozkoumal kancelář. Když zjistil, že je Taťána sama, uklidnil se.

„Co ta barbína chtěla?“ svalil se na svou židli. „Proč ji nemáš rád?“

„A proč se taková krásná holka tahá s takovým dědkem?“ odpověděl stejně jako Taťána předtím otázkou. „Už netahá. Někdo ho odkrágloval.“

„Ne!“ vyjekl Borek a vyvalil vzrušeně oči, až mu málem vypadly z důlků. „Včera večer.“

„Tak už má holka utrum,“ zatáhl Borek stopky očí spokojeně na své místo. „Zase ji bude živit jen hlava.“

„Borečku, já nevím, co proti ní máš. Je to fajn holka.

A o peníze jí nikdy nešlo.“

„Tak o co?“

„Měla ho ráda,“ pokrčila Taťána rameny. „Nechápu proč, protože podle mě to byl zmetek.“

„A ještě k tomu nad hrobem.“

„Nepřeháněj! Bylo mu padesát.“

„No vždyť říkám.“

„Borečku, něco bych od tebe potřebovala,“ mňoukla Taťána. Borek zostražitěl. „Panebože, co zas chceš?“

„Zítra buď v pohotovosti. Potřebuju krýt záda.“

„Kam zas lezeš, Táťo?!“

„Do jámy lvové, jako obyčejně.“

„Jednou dostaneš přes fifec, uvidíš!“ varoval ji Borek a dlaní se dotkl nosu, který získal současnou fasádu v době jeho amatérského boxování.

„A právě abych nedostala, musíš být ready. Jo?“

„Tak kde se budeš vyskytovat?“ zeptal se kapitulujícím tónem.

„Ve vile Žamberských.“

„Ty ses zbláznila!“ opět vyvalil oči, tentokrát nehranou hrůzou.

„Já ne. To Bibiana. Pozvali ji, a ona se k nim bojí jít. Tak ji zastoupím já a třeba něco vyčenichám.“

„Uvědomuješ si, co všechno se může stát?“ zavrtěl Borek nespokojeně hlavou. „Jestli zjistí, že nejsi ona, a budou si stěžovat, starý tě zabije, že poškozuješ dobré jméno našeho plátku.“

„To si děláš legraci!“ zasmála se Taťána. „Nikdo nám nemůže na jméno přijít, natož na dobré!“

„No to jsou novinky, slečno Krempová,“ objevil se ve dveřích šéfredaktor Alois Rabas, atletický pětapadesátník. „Když pomlouváte, aspoň si zavřete dveře!“

„Šéfe, my mluvili o konkurenci,“ hlesla Taťána drze.

„Jo, jo,“ přidal se Borek horlivě.

„Možná jsem starý, pane Kalný, ale ještě stále dobře slyším,“ pokáral oba šéfredaktor.

Vešel do kanceláře a posadil se na židli, kde před chvílí seděla Bibiana.

„Slečno Krempová, neviděl jsem tu náhodou slečnu Mazurovou?“ upřel na ni oči zpod bifokálních brýlí.

„Šéfe, vy nejste ani slepý,“ špitla Taťána koketně.

„A určitě jste stál celou dobu za dveřmi!“ dodal Borek.

„Musím mít přehled,“ obhajoval se šéfredaktor Rabas. „Tak co se děje?“

„Někdo zabil Karla Žamberského,“ řekla Taťána. „Ale to podstatné jste snad slyšel, ne?“

„Dobře, běžte do toho,“ přikývl šéfredaktor Rabas. „A pane Kalný, vy ji hlídejte jako oko v hlavě. Nemyslím, že by to bylo nějak nebezpečné, ale člověk nikdy neví. Mohl by to být zajímavý materiál. Ale pokud vás chytnou, já o ničem nevím.“

„Fajn,“ řekla Taťána. „Stejně jsem s ostudou jedna ruka.“

Šéfredaktor Rabas vstal a ještě s výstražně zdviženým prstem odešel.

„Já jsem ti říkala, abys ty dveře zavíral!“ houkla Taťána na Borka.

„Víš, že trpím klaustrofobií,“ čertil se Borek. „Je to tu jako klícka pro andulky.“

„Starej půjde za pár do důchodu…“ řekla Taťána.

„Já slyším!“ ozvalo se výhružně z vedlejší kanceláře.

„Pak se přestěhuješ do jeho,“ došeptla načatou větu.

„On snad měl vést výzvědnou službu,“ řekl Borek.

„Nebo by ho mohli postavit do Brd,“ šeptala Taťána.

„Místo radaru?“ uchechtl se Borek.

„Jasně, má kvalifikaci. Jeho stará je elitní stíhačka a jeho milenka je prvotřídní sexbomba.“

„Co je šeptem, to je čertem!“ ozval se šéfredaktor Rabas.

„Máme srdce na dlani a co na srdci, to na jazyku, šéfe!“ zavolala Taťána.

„Myslím, že na jazyku máte oba jedovatou slinu, drazí kolegové!“

„Slinu, to teda mám,“ zařičel Borek. „Za čtvrt hodiny je fajront. Jdeme na pivo?“

„Jojo,“ přitakal šéfredaktor Rabas radostně.

„Takhle se do ústředí nedostaneš,“ zašeptala Taťána. „Chlast ničí mozkové buňky.“

„Táni, ale ty přece nepiješ,“ usmál se Borek sladce. „Tak…“

„Blbečku!“ prskla. „Moje mozkové buňky jsou ve výtečném stavu.“

„Někdy o tom nejsem přesvědčen,“ odpověděl. „Nemáš pud sebezáchovy!“

Restaurace Labužník se nacházela na rohu ulice, kde měl měsíčník Labužník své sídlo. Byla velmi oblíbená pro svou skvělou kuchyni a lidové ceny. Její současný majitel Jára Votýpka, zemitý Hanák od Kroměříže a bývalý kuchař na zaoceánské lodi, uměl uvařit, kdo si na co vzpomněl, a nedělalo mu problém ukuchtit na požádání pravou svatební svíčkovou třeba hodinu před zavíračkou, když hosté vznesli požadavek. Co se nedojedlo, nechal na příští den a kašlal na hygienické předpisy. Poctivé jídlo přes noc nezparchantí, to byla jeho průpovídka.

„Tak co si dnes dáme?“ zeptal se Borek číšnice Blanky, aniž by otevřel jídelní lístek.

„Jára dělá šumajstr,“ prozradila Blanka. „Dnes už druhou várku. Bude tak za půl hodiny.“

„Tak to si počkáme,“ vzdychl Borek šťastně. Šéfredaktor Rabas přikývl, že si dá taky. Ač byl ženatý a vlastnil milenku, ani jedna z jeho žen neuměla vařit. Obě lítaly po posilovnách, držely věčnou dietu, a tak i Rabase trýznil setrvalý hlad.

„A dvě desítky,“ doplnil Borek a šéf spokojeně přikývl. Oba dnes přijeli na kole. Borkovu starou škodárnu dával právě do pucu jeho kamarád a šéfredaktor jezdil na kole pravidelně, aby se udržel fit.

„Já si dám květák,“ objednala si Taťána.

„Nemáš fantazii,“ pokáral ji za objednávku Borek.

„Nemíním se vznášet,“ odbyla ho. „Až budu mít zažívání řeznického psa, pak si ten blivajs někdy dám.“

„Nevíte, Táni, co je dobré!“ přidal se k Borkovi šéfredaktor Rabas.

„Nechtěl jste jít dnes do posilovny, šéfe?“ zeptala se ho sladce. „To nevím, jak budete zvedat činky….“

Šéfredaktor Rabas se trochu zarazil, ale pak nad tím mávl rukou.

„Dnes má přednost žvanec. Nadlábnu se a půjdu spát.“

„Ten květák taky není zrovna na balet,“ upozorňoval ji Borek.

Spolkla ostrou odpověď, protože se ve dveřích restaurace objevil redaktor na volné noze Coufal, libující si v krimi zprávách a následně i v krimi povídkách, jimiž častoval snad všechny deníky i časopisy v republice.

„Šéfe, zavolejte ho, možná bude něco vědět o Žamberském,“ zaprosila Taťána, i když věděla, že se s Coufalem, bývalým spolužákem, nemají moc rádi.

Šéfredaktor Rabas kupodivu přikývl a zavolal na Coufala. „Tondo, můžeš na chvíli?“

Coufal kývl a posadil se k nim ke stolu.

„Chcete vědět o Žamberském?“ zeptal se vševědoucně.

Všichni tři přikývli.

„Nic nevím,“ řekl Coufal nespokojeně. „Policajti jsou tajemní jak hrady v Karpatech. Vůbec nic nepustili. Prý vydají tiskové prohlášení, ale dávají si na čas.“

„Klan asi zapracoval,“ usoudil šéfredaktor Rabas.

„To si piš!“ souhlasil Coufal. „Dnes ráno jsem viděl papá Žamberského, jak jde na policii. Byl tam hodinu!“

„U výslechu, ne?“ nadhodila Taťána.

„Spíš je byl masírovat,“ uchechtl se Coufal. „Policejní ředitel je jeho kámoš. Dají si pozor, aby byl starý pán spokojený.“

„Sponzoruje jim plesy?“ zasmála se Taťána.

„Tak nějak,“ odpověděl Coufal.

„Ale já nevěřím, že bys něco nezjistil,“ řekl šéfredaktor Rabas.

Coufal se usmál.

„Obešel jsem sousedy. Je to luxusní barák. Byty tam stojí pár melounů. Nikdo prý nic neví a nic neslyšel. Ale narazil jsem na jednu bábu, tak osmdesát, ale čilá jako čtyřicítka. Ta ho musela šmírovat, jinak nevím, jak by to mohla všechno vědět.“

„To víte, v tomhle věku je život u sousedů zajímavější,“ nadhodil Borek.

„A co ti ta bába řekla?“ chtěl vědět šéfredaktor Rabas.

„Že byl pěkný proutník, že se mu tam holky střídaly jak na běžícím pásu. Zapsala si i čísla jejich aut.“

„Ne!“ vyhrkli všichni tři současně.

„Jo!“ odpověděl Coufal. „Některé prý jezdily taxíkem. Ale poslední půl rok za ním chodila jediná ženská. Bába říkala, že to vypadalo hodně vážně. A prý to byl naprosto jiný typ ženy než ty předcházející. Těm říkala lovkyně perel, ale tohle prý byla nějaká vyšší sorta. Prý měla úroveň. Ale vůbec nezjistila, kdo to je. Prej byla slušná, pozdravila, ale vůbec se s ní nikdy nezastavila na kus řeči jako ty ostatní. Že pořád někam spěchala a auto neměla.“

„Záhadná neznámá barbína,“ povzdechl Borek a mrkl na Taťánu.

„Čím ho zastřelili?“ chtěla vědět Taťána.

„Fakt nic nevím. Jen že ho našla jeho hospodyně, když přišla ráno uklízet.“

Vtom do restaurace vešla nějaká mladší žena a Tonda Coufal vstal od stolu.

„Tak já jdu, mám společnost. Ale kdybyste něco vyslídili, dejte mi vědět.“

„Spolehni se,“ odpověděl šéfredaktor Rabas docela přátelsky. „A díky za tip.“

„Cecil!“ vyhrkla najednou Taťána a podívala se na hodinky.

„A slepice!“ přidal Borek významně.

„Ještě hlídáte tetin dům?“ zajímal se šéfredaktor Rabas.

„Jo, ještě týden,“ přitakala Taťána. „Já si ten květák vezmu domů!“ křikla na číšnici Blanku. „Zabalte mi to, prosím.“

Blanka přikývla a po chvíli přistály na stole piva a bílý plastikový box v brčálovém sáčku. Taťána se rozloučila a vyrazila ke svému autíčku, bílému pežotku, aby jím nabrala směr Soběšice.

Taťánina teta Karolína, starší sestra její matky, bydlela v domě, který Taťána už dva týdny hlídala. Tedy spíše hlídala Cecila a slepice a zavlažovala květináče a záhony.

Teta Karolína s manželem Mirkem dleli na dovolené v Luhačovicích, kterou si nadělili za to, že spolu vydrželi již čtyřicet let.

Jejich syn Vladimír pracoval jako právník v Bruselu, kde bydlel i s manželkou a dvěma dcerami, a do Soběšic jezdili jen párkrát do roka. Dcera Olga sice žila v Brně, ale měla na starosti tři malé děti a manžela požárníka, pracujícího na služby, takže z hlídání Cecila a spol. byla naprosto vyloučena. Zbývala neteř Taťána, která byla volná.

Teta Karolína byla žena rázná, jak se na učitelku sluší. Původně vystudovala kombinaci ruský jazyk a dějepis, ale ruštiny si moc neužila. Po osmdesátém devátém, když začala reorganizace školství a ruština byla vyřazena z osnov jako nepřítel národa, se přeškolila na češtinu. Když první averze vůči ruštině opadla a ona bratrská slovanská řeč byla vzata na milost jako další z možných jazyků, vypracovávala teta začátkem nového tisíciletí školní vzdělávací program pro ruštinu. Tedy to, co bylo kdysi ve školních osnovách popsáno jednoduše a dobře fungovalo, museli učitelé ve svém volném čase a zdarma sepsat znovu a složitě. Rázná teta se netajila svým názorem na tuto „dobrovolnou“ práci. Říkávala, že jestli to tak ve školství půjde dál, do pár let spláčeme nad vejdělkem. Byla to trochu ironie, protože teta se provdala za Vejdělka, a byla tudíž Vejdělková. Když panoval na jejich škole starý ředitel, bylo to v pohodě. Starý ředitel sice veřejně nerejpal, ale myslel si to samé co teta. Horší to bylo, když šel starý ředitel do důchodu a nastoupil mladý, ambiciózní cápek tělocvikář, spjatý s momentálně vládnoucí politickou stranou. Servilně šlapal brázdu a chtěl se zavděčit snad všem, kdo byli nad ním, a deptal všechny, kdo byli pod ním. Vytýkal Karolíně styl její výuky. Kromě dějepisu a češtiny učila opět ruštinu a vštěpovala dětem do hlaviček lásku k ruské kultuře a literatuře. Podle ředitele se při češtině v literární výchově málo věnovala anglofonní literatuře. Načež mu teta opáčila, že česká duše má daleko blíž k ruské duši, vždyť jsme Slované. Na to jí ředitel řekl, že se bude informovat u školní inspekce, jestli není trestné, když schvaluje okupaci Československa spřátelenými vojsky v roce 1968. Teta mu odpověděla, že je vůl, ať si přečte ústavu, že je zaručena svoboda projevu, že už není socialismus. Od té doby měla teta nízké osobní ohodnocení a ke konci roku jí na účtu nikdy nepřistála žádná odměna. Tetě to ale stálo za to. Říkala, že takového blba za ředitele neměli ani za komančů. Teta Karolína v žádném případě nikdy nebyla nakloněna komunistům českým ani ruským. Nadávala na poměry v době socialismu víc než kdokoliv jiný. V současné kapitalistické společnosti ji však štvalo to, že se všechno šmahem obrátilo o sto osmdesát stupňů. Dřív byl Rus geroj a Západ a USA bídníci. Teď to bylo přesně naopak. Teta uznávala správnou míru: jak v jídle a pití, tak v názorech. A bohužel, ukazovalo se podle jejího mínění, že pravá míra je v každé historické situaci velmi nedostatkové zboží. Že hajzlové nejsou národy ani politické směry, ale jen a jen bezpáteřní lidé bez skrupulí a dobrého charakteru, kteří zneužijí i tu nejlepší myšlenku. Hrozně litovala, že jsme nevyužili znovunabyté svobody tak, abychom z Československa udělali nezávislý stát švýcarského typu nebo konstituční monarchii v čele s některým z potomků české šlechty.

K tetinu domu přijela Taťána krátce před šestou. Sotva vypnula motor svého pežotku a vystoupila z něho, uslyšela ublížené štěkání Cecila. Rychle odemkla plechová vrata do dvora, pak otevřela a trpasličí jezevčík Cecil celý šťastný vyběhl ven. Pištěl a vítal ji tak, že jí skákal po nohách.

„No tak, Cecile,“ krotila ho. „Už jsem doma!“ Vzala ho do náruče, Cecil blaženě ztichl a olízl jí nos. Pak se jí v náručí přetočil břichem nahoru a dělal, že je bezbranný. Taťána zamkla auto a vešla na dvůr. Položila Cecila na zem a zavřela za sebou vrata. Cecil kolem ní tančil a vytlačoval ji ze dvora na zahrádku, kde stál kurník se slepicemi, aby jí připomněl, jakou má ještě povinnost, než oba zmizí v domě. Taťána vešla do zděného kutlochu, přilepeného k domovní zdi, v němž stála prastará kamenná nádrž plná dešťové vody. Tu sem přiváděla roura z okapu a kdysi, snad ještě před staletími, sloužila k praní prádla. Dnes plnila pouze zavlažovací funkci pro přilehlou zahradu. Vedle nádrže ze zdi trčel vodovodní kohoutek a pod ním stála konev. Taťána napustila vodu do konve a skrz malou branku ji odnesla na zahradu. Cecil zůstal na dvoře a přes pletivo nízkého plůtku pozoroval, jak Taťána nalévá slepicím vodu do korýtka. Pět slípek kolem ní důstojně chodilo a dívalo se, jestli nedostanou i něco na zub. Cecil poštěkával, ale i kdyby byla branka otevřená, na zahrádku by se neodvážil. Dostal už několikrát od slepic pořádný klofec a ječel tak, že to bylo slyšet snad až na Špilberk. Taťána postavila konev a z dvířek v horní části kurníku vytáhla plastikovou mísu se zrním. Odstranila kryt mísy, který bránil myším v hodech, a několik hrstí rozhodila kolem sebe. Slepice se spokojeným hrdelním bubláním začaly zrní hledat v ozobaných drnech.

Mísu zavřela deklem a vrátila zpět do kurníku, pak prošla brankou na dvůr a zajistila ji háčkem, aby slepice ze zahrádky neuprchly a nezdevastovaly na dvoře květinové a zeleninové záhonky. Potom vzala konev a vodou z nádrže zalila ještě ty záhonky. Cecil za ní chodil a trpělivě čekal, až vykoná veškerou práci, kterou má od tety přikázanou a kterou s tetou pravidelně on sám absolvoval již deset let.

Když Taťána konečně splnila veškeré úkoly, oba vešli do domu. Taťána podle tetiných příkazů otřela Cecilovi packy vlhčenými ubrousky pro mimina a teprve pak ho pustila do obýváku na sedačku. Osprchovala se, oblékla si domácí šaty a přilehla k Cecilovi na gauč. Při sledování televize společně snědli smažený květák a Taťána si dala taky brambory. Přikryla sebe i Cecila dekou a probudila se až na druhý den ráno se psím čumákem ve vlasech. V televizi právě vysílali Dobré ráno.

2.

Cecil s nelibostí zamručel, že Taťána vstává, ale nechal se vyhodit na dvůr, aby vykonal svou ranní potřebu. Taťána zkontrolovala slepice, protože je večer zapomněla zavřít. Všechny byly v pořádku; v rohu zahrádky brouzdaly travou, pokropenou ranní rosou, a hledaly žížaly v krtincích, které tam čerstvě vyryl úhlavní nepřítel všech zahrádkářů. Vody v korýtku měly dostatek, tak se Taťána i s Cecilem vrátila do domu a vrhla se na své ranní rituály.

Nachystala se na cestu do práce a Cecila znovu vyhodila na dvůr a zamkla ho tam. Hryzal kost a tvářil se ublíženě, že zase bude sám. Když nastartovala auto, vydal ze sebe štěknutí na pozdrav a dál se věnoval kosti.

V redakci Labužníka napsala Taťána článek o balených vodách a po obědě vyrazila domů k rodičům, aby se připravila na schůzku s Žamberskými. S Borkem se dopoledne nepotkala, zřejmě obrážel Brno a hledal gastronomické zajímavosti. Přesto věděla, že podle domluvy ji bude čekat před domem.

Taťána doposud bydlela u rodičů. Matka, lékařka na interně, se doma vyskytovala tak málo, že si ji už skoro nepamatovala. Buď byla v práci, nebo s manželem, profesorem matematiky na brněnské univerzitě, objížděli země Koruny české na kole či na běžkách. Otce vídala Taťána poslední dobou jen večer. A když se náhodou vyskytl doma přes den, zavřel se v pracovně a věnoval se nějakému veledůležitému sborníku, kterému rozumělo v celé Evropě jen několik málo stejně extrémně matematicky nadaných jedinců.

Jejich zaneprázdnění jí docela vyhovovalo, protože oba rodičové poslední dobou začali příliš okatě naznačovat, že jí tikají biologické hodiny, a pokud nechce skončit na umělém oplodnění, měla by do toho praštit. Když se rozešla s Petrem Svobodou, paradoxně do ní začali šít ještě víc. Nový partner se prý musí hledat aktivně – nemůže čekat prince na bílém koni.

Dnes samozřejmě doma nikdo nebyl. Máma v nemocnici a táta navzdory prázdninám na univerzitě. Taťána zaparkovala auto v garáži a udělala nájezd na své skříně. Zvolila pro smuteční schůzku decentní levandulový kostým se sukní těsně nad kolena. Vypadala v něm úžasně a nevinně zároveň. Tento lamač srdcí, jak mu s oblibou říkala, jí přinesl nejedno pozvání na večeři. Měla ho už několik let a dávala si záležet, aby jí ještě dlouho vydržel. Kostýmek nepoznal nic jiného než ruční lázeň a ty nejjemnější prací prostředky. Nicméně si nebyla jistá, jestli už přece jenom není mírně omšelý. Pak mávla rukou. Je koneckonců chudá doktorka na začátku kariéry, nemůže tam přijít vyfintěná. To by pak vypadalo, že si ji ten přestárlý kovboj vydržoval. Hodila se do gala a sotva dopřála svým vlasům poslední dávku laku, vykoukla z okna. Borek už čekal ve své otlučené modré škodárně před domem. Rychle vyběhla ven a dosedla na místo spolujezdce. Její kolega vypadal jako obvykle mužně a unuděně. Ale na zadním sedadle se kupilo několik bestsellerů, takže byl se vším smířený.

„Táťo,“ podíval se na ni přísně, když pak vysedala v ulici pod vilou Žamberských. „Nejdřív mířím, pak až střílím!“

„Jasně,“ kývla. „A kdybych přece jen dřív vystřelila, zavolám ti.“

Místo odpovědi povzdychl a sáhl svou dlouhou rukou dozadu. Vzal první knížku, kterou nahmatal.

Taťána se vydala k bráně, která střežila rodinné sídlo kulinářských magnátů. Žamberští vlastnili několik hotelů, restaurací, výroben lahůdek a dalších přidružených výrob. Na české poměry byli opravdu bohatí. Žili klidně a neměli potřebu se zviditelňovat. Mluvilo za ně logo jejich impéria: ‚HŽB‘ v elipse a nad ní vavřínová větvička. Hotel Žamberský Brno, elipsa znamenala talíř a bobkový list symbolizoval jídlo. Lidově se jejich řetězci říkalo Hažabka.

Když Taťána procházela otevřenou bránou, předjelo ji velké černé terénní auto s tmavými skly. Bylo to nepříjemné. Osádka mercedesu si ji mohla klidně prohlédnout, zatímco ona mohla neprostupná skla jen bezúspěšně rentgenovat očima.

Auto nezaparkovalo na parkovišti za brankou, ale plulo dál po štěrku cesty až někam za dům. Na parkovišti stála tři luxusní volva. Zřejmě měli slabost pro severskou eleganci. Vedle bouráků se jaksi nepatřičně, byť byla nová, krčila šedá oktávka.

Taťána přišla k domu a vstoupila dovnitř. Čekala nějakého majordoma, který ji přivítá, ale nestalo se tak. Funkcionalistická vila byla klenot sama o sobě, ale to, co uviděla uvnitř, ji přímo nadchlo. Takhle toužila jednou bydlet. Gejzír minimalistického vkusu a pohodlnosti.

Zastavila se uprostřed sálu a nevěděla, kam má jít. Slyšela nějaké hlasy, ale netušila, odkud přicházejí. Vyšla tedy po schodech nahoru a dostala se do další haly, jejíž jedna celá prosklená stěna skýtala pohled na terasu za ní. Luxusní kovový nábytek, stůl prostřený k odpolední kávě a šest lidí. O něčem debatovali. Jeden z nich, asi třicetiletý muž, si jí všiml. Vteřinu ji udiveně pozoroval a pak vstal. Někudy odešel z terasy a během pár sekund se objevil v hale. Byl vysoký asi metr osmdesát, štíhlý, hezký a velmi dobře a draze oblečený.

„Dobrý den,“ pozdravil.

„Dobrý den,“ odpověděla nesměle. „Já jsem...“

„Ano, vím, musíte být slečna Mazurová,“ řekl muž neutrálně. „Já jsem Erik Nagy.“

Stiskli si ruce.

„Odpusťte, že na vás nikdo nečekal dole,“ řekl Erik, ale dál nic nevysvětloval. „Pojďte,“ vyzval ji a ukázal rukou před sebe.

Šel první a vedl ji na terasu. Lidé na terase zmlkli a prohlíželi si ji. Nebylo v tom nepřátelství, ale ani vstřícnost. Neznali ji. Nechápala, proč tedy Bibianu vlastně pozvali, když o ni neměli zájem. Možná aby zjistili, jestli teď nebude vynášet drby o jejich impériu.

Vstal starý muž a vykročil k ní. Toho jediného Taťána znala z fotek. Jan Žamberský, papá zakladatel. Bylo mu letos sedmdesát pět. Vypadal stejně jako Erik, jen byl o několik dekád starší.

„Vítám vás, slečno,“ podal jí ruku a laxně ji stiskl, jako by se jí štítil. „Jsem vám vděčný, že jste přišla.“

Taťána jen přikývla. Neoslovil ji jménem, aby ještě znásobil tu ledovou stěnu, kterou kolem sebe rodina vytvořila. Papá Žamberský jí ukázal na jedno volné křeslo u stolu.

„Posaďte se, prosím.“

Poslechla ho a přemýšlela, kdo má ještě přijít, protože vedle ní byla čtyři volná křesla a na servírovacím stolku byly nachystány skleničky různých druhů vždy po pěti. Erik před ni okamžitě postavil nealko skleničku a nalil do ní vodu z džbánu.

„Představím vás,“ řekl papá Žamberský a ukazoval bradou na jmenované osoby.

„Ester, Erik, Egon a Emilka Nagyovi a Dora Musilová.“

Každý jmenovaný kývl hlavou s neutrálním úsměvem. Ale v jejich očích většinou viděla odsouzení, pro ně byla děvka.

„Jistě je z Karlova vyprávění znáte,“ podotkl papá Žamberský, neboť nemohl nepostřehnout v Taťániných očích mírný zmatek. Naprosto netušila, kdo je kdo.

„No...“ koktala Taťána. „Pan Žam... tedy Karel... nebyl moc...“

„Sdílný?“ utrousila posměšně asi čtyřicetiletá žena, kterou papá představil jako Doru Musilovou. Papá Žamberský jako by si oddechl.

„Víte, náš vztah byl teprve v počátku...“ vymýšlela si Taťána. „Teprve jsme se vzájemně poznávali, takže rodinu jsme zatím jaksi... vynechali.“

To chtěl papá Žamberský slyšet a Taťána viděla, že je to špatně. Tohle je první a poslední pozvání, není jim nebezpečná, tak se jí nebudou zabývat. Najednou se jí to nelíbilo. To intelektuální a snobské přezírání, jakým ji častovali.

„I když... samozřejmě...“ vydechla Taťána a všichni opět ztuhli. „Ale nic...“ pohodila rozpačitě hlavou. Měla je tam, kde je chtěla mít. Opět byla ve hře. Už nebyla jen děvka, byla děvka latentně nebezpečná. Ještě že sem Bibiana nešla. To by její jemnou duši zdeptalo. Nevěřili by jí, že Karla milovala.

„Dobrý den,“ ozvalo se najednou ode dveří. Všichni obrátili zrak tím směrem. Stál tam asi třicetiletý playboy. Vypadal přitažlivě a inteligentně, i když teď trochu rozpačitě. Měl blond vlasy a tmavší, namodralou pleť.

„Pane poručíku, pojďte,“ řekl papá Žamberský a ukázal na volnou židli vedle Taťány. „To je slečna Mazurová.“

„Birkolik,“ řekl k Taťáně poručík, v jeho nebesky modrých očích se mihlo pohrdání a posadil se. Ostatní už zřejmě znal a o Bibianě od nich slyšel.

Taťána byla naštvaná, jak Bibianu všichni shazovali. I ten mladý poručík. Vůbec nic o ní neví, ale je si jistý, že je děvka.

„A teď... proč jsme se sešli...“ zůstal papá Žamberský stát. Hlas měl chladný, ale bylo zřejmé, že ho to stojí hodně sil. „Zatím ještě nevíme, kdy bude pohřeb. Policie nám Karla vydá, až provede určité… úkony. Může to být za týden, za měsíc, ale třeba také později. Teď je nezbytné, abychom ochránili naše dobré jméno. A hlavně žádné rozhovory pro tisk. Nechci, aby se nám tady proháněli nějací pisálkové, kterým není nic svaté a vydělávají i na lidské tragédii.“

Taťána sklopila oči. Ona sice psala do odborného měsíčníku, ale i tak zřejmě byla pisálek.

„O to žádám i vás, slečno Mazurová,“ obrátil se papá Žamberský na Taťánu káravým tónem.

„Jistě,“ odpověděla. „A máte na mysli jméno rodinné, nebo firemní?“ dodala neutrálně.

Všichni se na ni ohromeně podívali.

„Jak to myslíte?“ zeptala se žena, kterou papá představil jako Ester.

„To se ptám já vás,“ řekla Taťána.

Nastalo ticho, nebylo ani tak trapné, jako zděšené. Jen poručík Birkolik vypadal, jako by u něho Taťána stoupla v ceně a že ho to pobavilo.

„Vy nás chcete...“ zablekotala Ester a hlasem jí probublávala zlost.

„Nikoho nechci vydírat, jen si chci ujasnit pojmy,“ odpověděla Taťána klidně.

„Obojí,“ řekl papá Žamberský. A již tak chladný hlas měl najednou studený jako miliony zim starý led na Antarktidě.

Taťána netušila, co se jich tak dotklo.

„Dobrý den,“ ozvalo se opět ode dveří.

Stál tam mladý muž a Taťáně málem zaskočilo, až se na ni poručík Birkolik udiveně podíval.

„Pane poručíku, posaďte se,“ ukázal papá Žamberský na druhou volnou židli.

„To je slečna Mazurová,“ představil Taťánu poručíkovi odměřeně.

„Krempa,“ řekl poručík a měl co dělat, aby mu nevypadly oči, když si Taťány všiml. Poručík Birkolik však do něho nenápadně pod stolem kopnul, aby se vzpamatoval.

Taťána zbledla a zabodla oči do stolu. Naštěstí papá Žamberský pokračoval dál ve svém monologu, co všechno budou muset jako rodina zařídit.

Tohohle se Taťána nenadála, že vraždu Karla Žamberského bude vyšetřovat její bratranec, poručík Richard Krempa. Jen aby ji neprozradil! Richard naštěstí pochopil nějakou zradu, protože znal dobře i Bibianu, a držel jazyk za zuby.

Asi po pěti minutách došla papá Žamberskému konečně slova a posadil se. Chvíli bylo ticho a pak se řeči chopila Ester. Taťána nedokázala odhadnout, kolik je jí let. Vypadala mladistvě a vitálně, ale sebejistota a určitá vážnost, s jakou vystupovala, jí přidávaly roky. Taťána věděla, že papá Žamberský má dva potomky, tedy měl; zavražděného Karla a starší dceru. Pokud tohle byla ona, na pětapadesátnici opravdu nevypadala. Ester vzápětí její domněnku potvrdila.

„Slečno Mazurová, rozhodli jsme se, že vám na výraz naší dobré vůle poskytneme odstupné. Víte, nechceme, aby se památky mého bratra cokoliv dotklo. Jestli mi rozumíte…“

Taťána nevinně zavrtěla hlavou, že neví. Neměla v úmyslu jim cokoliv ulehčit. Poručík Birkolik se na ni udiveně podíval, jako by se nemohl rozhodnout, jestli je blbá, nebo zlomyslná. Richardovi zase cukl pobaveně koutek, příliš dobře svou sestřenici znal. Pohodlně se rozvalil v křesle a skoro se těšil, co se bude dít. Žamberští byli evidentně rozhození. Zvykli si poroučet, ne vysvětlovat.

Jediná Dora, exkluzivní krasavice atakující čtyřicítku, vypadala také pobaveně a posadila se podobně jako Richard v očekávání, co z toho vyleze. Dívka Emilka, drobná černovlasá Sněhurka, si do kapesníku utřela slzy, které jí vyklouzly z očí. To byl zatím jediný výraznější projev smutku, který Taťána zaznamenala.

„Mami,“ obrátila se Emilka na Ester. „Prosím tě…“

„Ne, Emilko,“ odpověděla Ester. „Tohle musíme vyřešit hned.“ Pak se znovu podívala na Taťánu. „Slečno Mazurová, na kolik si ceníte své mlčení?“ zeptala se bez okolků.

„Na hodně,“ řekla Taťána a rozhořčeně vstala. „Kdybych nějaké peníze chtěla, to byste se nedoplatili. Ale pokud máte nějakou potřebu platit, pošlete příspěvek na konto dětského oddělení v nemocnici. Na shledanou.“

Naštvaně odsunula židli a odcházela.

„Slečno Mazurová…“ uslyšela za sebou úpěnlivý hlas papá Žamberského.

Ale Taťána šla dál. Jednak proto, že na jméno Mazurová podvědomě nereagovala, a jednak proto, že ji opravdu urazili. Rázovala si to ven z domu i z areálu zahrady. Najednou za sebou uslyšela dusot. Neotočila se. Dostihli ji skoro až u brány.

„Co tu děláš?“ chytil ji Richard za loket a zastavil ji. V očích měl zuřivý výraz a Taťána si vzpomněla, že takový výraz míval v dětství, kdy ji vzteky tahal za vlasy. Ona měla ale jednu výtečnou zbraň. Zuby. Ani by nespočítal, kolikrát ho pokousala.

„Co by?“ odpověděla neutrálně.

Zato poručík Birkolik valil oči nad tím, že jí Richard tyká.

„Přece svolali schůzku!“ řekla Taťána. „A vás dva pozvali taky, aby měli svědky, kdyby se něco zvrtlo.“

„A co by se mělo zvrtnout?“ divil se Richard a krásný poručík Birkolik udělal stejně nechápavou grimasu jako on.

„Co já vím?“ pokrčila Taťána rameny. „Ale přece to pozvání není normální! Za co chtěli platit? Za mlčení? Ale co se nemá dostat na veřejnost?“

„Zeptej se barbíny,“ řekl Richard.

„Nic neví, jako bys ji neznal,“ řekla Taťána sebejistě.

„Právě že ji znám,“ oponoval Richard. „Moc lidem důvěřuješ.“

Poručík Birkolik byl už v totálním matu.

„A ty zas všude vidíš strašáky!“

„Já jsem policista, kdybys viděla, co já…“

„No jo, pan mistr světa…“

„Tohle zavání průserem jak mraky!“ mrskl po ní.

„Jediný průser je, že to vyšetřuješ ty…“

Poručík Birkolik začínal chápat, ale Taťáně bylo jasné, že chápe špatně. Zřejmě si myslel, že ona s Richardem spolu něco měli, možná i za zády Karla Žamberského.

„Taťáno, jak se tohle dozví náš starý…“ vyhrožoval.

„Taťáno?“ poprvé zareagoval poručík Birkolik a pochopil, že doposud chápal špatně a že nic není takové, jaké se zdá.

Taťána i Richard přikývli.

„Tak tohle je postrach naší rodiny,“ představil ji kolegovi. „Moje sestřenice Taťána.“

Poručík Birkolik se zatvářil naprosto překvapeně. Takové rozuzlení opravdu neočekával, ale stále ještě dokonale nechápal, co se děje.

„Tohle je můj nový kolega Alexej,“ řekl Richard. „Dělá u nás jen měsíc. Takže ještě neví, co jsi za éro. Ale jak se zdá, brzo to zažije.“

„Nepřeháněj!“

„Taťána je kamarádka Bibiany Mazurové,“ vysvětloval mu Richard.

„A proč…?“ vydal ze sebe Alexej.

„Protože je samaritánka a neustále někomu pomáhá z průserů a tím vyrábí průsery ještě daleko větší,“ objasnil mu Richard své pojetí toho, proč se vydává za Bibianu Mazurovou.

„Bibiana by to neunesla,“ hájila svou kamarádku Taťána. „Vždyť jsi to viděl, dívali se na mě jako na děvku.“

Alexej bezděky přikývl, že s ní souhlasí, protože si to samé myslel i on.

„No vidíš,“ povzdechla nad Alexejovým přikývnutím Taťána.

Richard se na Alexeje škaredě podíval, že jí nahrává do karet. Alexej stále ještě nebyl docela v obraze a zatvářil se omluvně.

Taťána se mimoděk podívala k vile a všimla si, že je z jednoho mamutího okna pozoruje několik obličejů. Na tu dálku nedokázala rozeznat, kdo to je, ale opět ji to napružilo.

„Pojďme pryč,“ požádala snažně oba policisty. „Dívají se na nás.“

Oba muži se otočili a tváře z oken se ztratily. Přesto bylo jasné, že jen ustoupily do pozadí a stále se dívají.

Všichni tři tedy vykročili a vyšli z brány. Za branou však museli ustoupit trochu stranou, protože je z cesty vytlačilo černé terénní auto, které od Žamberských odjíždělo. Stejný mercedes Taťánu míjel při příchodu.

„Kdo to je?“ kývla k autu hlavou.

„Simona Maršálková,“ řekl Richard. „Pracuje pro právnickou kancelář Dvořák a syn.“

„Co jim chtěla?“

Oba poručíci pokrčili rameny. Buď to nevěděli, nebo jí to nechtěli říct.

Borek stále seděl v autě na silnici před domem a byl přímo zažraný do stránek knihy a podle jejího obalu právě rajtoval mustanga po prérii. Všiml si jich, až když mu Taťána klepla na okno. Jeho zděšený výkřik slyšeli všichni tři. Borek se zorientoval v realitě a zaklepal si na čelo, čímž dal Taťáně najevo svou nevoli, a vystoupil z auta.

„Právě jsem objevil mrtvolu kovboje,“ kývl ke knížce, kterou odložil na sedadlo, na omluvu své neadekvátní reakce.

„Ahoj,“ zdravil ho Richard. Oba muže představil. „Alexej Birkolik, Borek Kalný.“ Podali si ruce. Alexej se na mužného Borka zvědavě díval. Bylo jasné, že netuší, v jakém vztahu Taťána a Borek jsou. „Jak jsi dopadla?“ zeptal se Borek. „Chtěli Bibianu uplatit.“

„Za co?“ nechápal. „Nevím, ale zjistím to,“ řekla Taťána. „No a právě toho se bojím,“ konstatoval Borek. „Já taky,“ kontroval Richard. „Řekneš to vašemu starému?“ zeptal se Borek. „Jasně,“ přikývl Richard. „Přece se kvůli ní nenechám vyhodit z práce.“

„Zbabělče!“ prskla Taťána. „Uklidni se, miláčku,“ řekl Borek. „Aspoň někdo z vaší rodiny je normální.“

„Ale ne abys to práskl Žamberským!“ vyhrožovala Taťána. „Však ono to praskne samo!“ řekl Richard pomstychtivě. Pak se podíval na Alexeje a vyzval ho: „Pojďme.“ Alexej přikývl a vypadal jaksi zklamaně, když Taťána sedla k Borkovi do auta. Oba policisté kráčeli zpátky k vile. „Tak kam tě mám hodit?“ zeptal se jí Borek a nastartoval. „Domů, musím se osprchovat.“

„Proč?“

„Mám pocit, že mě otrávili jedovatými pohledy, jako bych byla smrdutý skunk.“

„Nepřeháněj.“

„Ne, fakt! To jsi měl vidět, to pohrdání.“

„Já se jim nedivím,“ broukl Borek. „Chrání si svoje investice. Bibiana je vetřelec. Přece každý normální člověk si řekne, že jí jde jen o prachy, když si narazí zazobaného chlapa o víc než dvacet let staršího.“

„Já to nechápu, Borečku. Přece ji znáš! Jak si o ní můžeš něco takového myslet?“

„A já nechápu, jak se s ní můžeš kamarádit. Připadá mi studená jak psí čumák.“

„To není pravda,“ hájila ji. „Je jen uzavřená. A myslím, že žárlíš…“

„Na co?“ zeptal se ohromeně.

„Moc dobře si pamatuju, jak jsi kolem ní kroužil předloni na tom plese. Jsi naštvaný, že ti dala košem.“

„To máš vlčí mlhu, kamarádko! Jo, líbila se mi. Je fakt hezká. Ale hned jsem věděl, že by nám to nesedělo.“

„Jo?“ zeptala se trochu posměšně. „A jak?“

„Neumí tančit! A ženská, která neumí tančit, neumí ani…“ zakuckal se.

„Vařit?“ nadhodila posměšně, i když tušila, co má na jazyku.

Podíval se na ni trochu podezíravě, jestli si z něho nedělá legraci.

„Proč myslíš?“

„Když neumí tančit, neumí ani tančit kolem plotny,“ pokrčila rameny. „Tak neumí ani vařit.“

„Myslel jsem něco jiného.“

„A co?“

„Ty víš co.“

„Nevím.“

„Víš.“

„Nevím.“

„Ty umíš tančit, Táťo.“

„No a?“

„A přece umíš i…!“

„Co? Šít?“ skočila mu do řeči.

„Proč šít?“ nechápal.

„Nechci být vulgární.“

Chvíli přemýšlel.

„Aha,“ došlo mu to. „Ty myslíš píchat?“

„A ty ne?“

„Ne!“ řekl rezolutně. „A netušil jsem, že umíš být tak přízemní.“

„Tak co jsi myslel?“

„Zpívat.“

Překvapeně se na něho podívala.

„No a co?“

„No, prý se říká, že kdo neumí tancovat, neumí ani zpívat. A taky se říká, že ženské, co neumí zpívat, rodí většinou holky.“

Podívala se na něho s otevřenou pusou.

„Nejsi náhodou Číňan?“

„Já bych holčičku chtěl, ale copak jí to můžu udělat? Jak by vypadala, kdyby byla podobná mně, chudinka. Tak hledám ženskou, která bude rodit kluky.“

„Kdo ti tohle nakukal?“ užasla.

„Někde jsem to četl.“

„Borečku, ty jsi lhář a totální fabulátor!“ řekla a povzdechla si.

„Ale tvých kvalit nedosahuju, Táťuško!“

Taťána už neodpověděla. Mohli se invektivami zasypávat do nekonečna a nikam by to nevedlo. Ona však potřebovala v klidu přemýšlet o tom, co zažila u Žamberských.

Borek ji vysadil před jejich domem a odjel. Taťána se doma převlékla, vytáhla auto z garáže a přesunula se do Soběšic za Cecilem a slepicemi.

3.

Ráno v redakci Labužníka ji hned po příchodu odchytil šéfredaktor Rabas. Borek ještě nedorazil do práce, a tak měli kancelář pro sebe.

Rabas se posadil na Borkovu židli a zabodl do Taťány zkoumavé oči.

„Tak co?“

Taťána pokrčila rameny: „Nic. Jen chtěli vědět, jestli neprodám svůj příběh bulváru.“

„A?“

„Nabízeli ‚odstupné‘.“

„Vzala jste?“ zasmál se, protože moc dobře Taťánu znal.

„Poslala jsem je k Neumětelům.“

„To si dokážu živě představit,“ plácl se šéfredaktor Rabas po koleni, jako by slyšel ten nejpodařenější vtip. „A co oni?“

„Nevím. Odešla jsem středem s hrdě vztyčenou hlavou.“

„Oni vás zase zavolají,“ hádal. „Na tohle nejsou zvyklí. Musí vědět, na čem jsou.“

„Vy je tak dobře znáte, šéfe?“

„Jo, papá Žamberského i Karla.“

„Fakt?“ podivila se. „Nikdy jste o tom nemluvil.“

„Hažabka financuje i náš časopis,“ řekl.

Taťána na něho vyvalila oči: „To jsem nevěděla.“

„Není to tajné, ale nemluví se o tom. Žamberští do fungování časopisu nezasahují, ale všimla jste si přece, že o nich píšeme jen chválu.“

„Myslela jsem si, že jsou v Hažabce tak dobří!“ řekla naivně. „Jsou dobří, ale kdybychom o nich naspali něco negativního, pramen by vyschl.“

„Borek o tom ví?“

„Jistě,“ přikývl šéfredaktor Rabas.

Taťána se zatvářila, jako by ji kousl štír.

„Ale požádal jsem ho, aby o tom nikdy s nikým nemluvil. Slíbil mi to. Když jste pak nastoupila, nemohl vám to říct,“ omlouval šéfredaktor Rabas Borkovo mlčení.

„Tak proto jste se mnou poslal k Žamberským Borka…“ došlo Taťáně. „Ne pro mou ‚ochranu‘, ale aby mě kontroloval!“

Šéfredaktor Rabas ji počastoval otcovským pohledem: „Jste moc mladá a důvěřivá.“

„Ale nechápu, proč jste mi tam teda dovolil jít s tou boudou, když jsme závislí na jejich finanční podpoře!“

„Tohle bylo moc lákavé, dostat se k nim tak blízko,“ odpověděl, ale Taťána měla pocit, že jí opět neřekl všechno, jako by na tom měl i nějaký osobní zájem.

Vtom vešel do kanceláře Borek a hned věděl, kolik uhodilo. Taťána se tvářila jako bůh pomsty a šéfredaktor Rabas s omluvným úsměvem vyklidil pozice.

Taťána mlčela a zuřivě mlátila do klávesnice. Psala článek o kuřecím mase. Borek ji chvíli pozoroval.

„Řekl ti to?“ navázal Borek rozhovor.

„Jo,“ odsekla a práskla prstem do enteru.

„Ten počítač za to nemůže,“ krotil ji Borek.

„Zklamal jsi mě,“ vpálila mu Taťána hlasem zhrzené milenky a přestala psát.

„Taťáno, já za to nemůžu. Slíbil jsem Rabasovi, že o tom nikdy nebudu mluvit, že nás Hažabka financuje. Ataky nejsou sami. Máme víc tichých sponzorů, kteří chtějí jen to, abychom o nich psali kladně.“

„Takže celý Labužník je podvod?“

„Ne, to ne. Články a hodnocení jsou korektní. Jenže bez těch tichých sponzorů by časopis brzy zkrachoval. Je to tak vždycky. Kdo má kapitál, tak si diktuje. A Labužník je dobrý gastronomický časopis. Byla by škoda, kdyby nevycházel.“

Taťána musela uznat, že na té Borkově argumentaci něco je. Řeči o stejné startovací čáře pro všechny jsou jen pro děti na základní škole. Realita funguje podle docela jiných pravidel. Přesto spolu celé dopoledne moc nemluvili. Taťána musela strávit nové informace a Borek jí nechával čas na vzpamatování.

Borek s Rabasem odešli na oběd k Labužníkovi. Taťána s nimi nešla. Stále se cítila příliš dotčená na to, aby s nimi mohla bezstarostně konverzovat.

Ve čtyři hodiny opustila redakci celkem vyrovnaná s nastalou situací a Borkovi a Rabasovi věnovala při rozloučení i úsměv. Borek si šťastně oddechl, že se vše vrací do normálu. Netušil však, že hned za dveřmi redakce zavolala Taťána Richardovi. Chtěla se s ním sejít. Přijal hovor okamžitě.

„Jo.“

„Kde jsi, Richarde?“ špitla sladce.

„Doma.“

„Za hodinu jsem u tebe, jen koupím Cecilovi granule,“ řekla Taťána a okamžitě hovor ukončila, aby ji neodmítl. To jeho ‚doma‘ znělo docela naštvaně.

„Co chceš?“ osopil se na ni Richard hned ve dveřích bytu, kde bydlel s rodiči.

Protáhla se kolem něho dovnitř a vešla do obývacího pokoje.

„Kde jsou vaši?“ zeptala se.

„Na Vaňkovce, podporují globalizaci,“ odpověděl Richard a svalil se na sedačku. Bylo evidentní, že na ní před vyrušením klímal. „Tak o co jde? Nebyla jsi u nás aspoň půl roku!“

„Jak to, že nevyšetřuješ?“ špičkovala.

„Nejsem robot. Včera jsem skoro nespal.“

„Tak mi řekni, co víš o vraždě Žamberského.“

„Proč bych to měl dělat?“

„Protože jsem gastro profík. Ta vražda může mít něco společného s naším oborem a já můžu na něco přijít. A já vím, co ty určitě nevíš.“

„Co?“ broukl podezřívavě, ale zvědavě.

„Hažabka financuje našeho Labužníka. Věděl jsi to?“

Richard zavrtěl hlavou a chvíli mlčel, ale vypadalo to, že nemá v úmyslu být nesdílný.

„Dobře. Stejně by sis nedala pokoj. Ale jestli něco zjistíš, tak mi okamžitě zavoláš a nebudeš nic dělat na vlastní pěst.“

„Slibuji!“ řekla.

„Přísahám!“ opravil ji.

„Tak teda přísahám!“ zvedla dva prsty pravé ruky k nebi, ale za zády zkřížila dva prsty ruky levé, tudíž podle jejich dětských pravidel ta přísaha neplatila.

„Karla Žamberského někdo zastřelil někdy mezi jedenáctou a půlnocí přímo na chodbě jeho bytu. Vrahovi otevřel sám. Pustil ho dovnitř a otočil se k němu zády. To vypadá na člověka, kterého dobře znal a nepředpokládal, že by mu něco hrozilo.“

„Zastřelili ho zezadu?“

„Jo, průstřel srdce, zřejmě ani nevěděl, co se děje,“ přikývl Richard.

„Máte na to nějaké vysvětlení, proč zezadu?“ zeptala se Taťána.

„To může mít několik důvodů. Vrah nechtěl jít do bytu, aby nezanechal nějaké stopy. To víš, díky těm americkým laboratorním seriálům je teď každý poučený, jak se má chovat. Vešel, střelil, odešel.“

„Nebo to byl nájemný vrah,“ nabídla Taťána další možnost.

„Ne, k cizímu člověku by se zády neotočil.“

„Možná ho znal.“

„Nájemného vraha?“ usmál se Richard. „Zůstaň na zemi.“

„Tak další možnost?“

„Otázka alibi,“ odpověděl Richard. „Čím menší dobu na místě činu strávíš, tím líp tu dobu ukryješ mezi svými běžnými činnostmi.“

„Nebo?“

„Pragmatická vražda,“ řekl Richard. „Co to je?“

„Potřebuješ, aby ten člověk zemřel, ale nejsi násilník a nemáš z toho žádné potěšení. Není v tom nic osobního.“

„Já myslela, že v každé vraždě je něco osobního.“

„Možná chtěl vrah někoho chránit,“ pokračoval Richard. „Nebo to byla žena,“ navrhla Taťána. „Šel před ní, aby ji uvedl do obýváku, a ona ho picla.“

„Možná,“ přitakal trochu váhavě a Taťána zavětřila, že jí Richard něco tají. „Byl Žamberský do něčeho nekalého zapletený?“ zkusila z něho vytáhnout další informace. „V tomto ohledu má celý jejich klan výbornou pověst.

Jsou to tvrdí obchodníci, ale nikdy nic proti zákonu.“

„Tak pomsta?“

„Za co?“

„Vyfouknutý kšeft se zmrzlinou? Zhrzená milenka?“ navrhla. „Tápeme,“ přiznal Richard. „Karel Žamberský byl člověk bez problémů.“

„Co jeho osobní život?“ zeptala se Taťána. „Posledního půl roku chodil s Bibianou. Okolí to chápalo jako vážnou záležitost. Předtím často střídal milenky.“

„Ty holky, kolik jim bylo?“

„Mladé, maximálně do třiceti.“

„Mlsný kocour.“

„Ale roky se přátelil s Majou Krawarovou.“

„Tou fotografkou?“

Přikývl.

„Jaký to byl vztah?“

„To zatím nevím,“ odpověděl. „Ještě jsme ji nevyslechli. Maja má výhradní zastoupení pro jejich firmu. Udělala si na nich jméno. Prý je k firmě loajální. Pravdou ale je, že se Karel Žamberský u ní v ateliéru vyskytoval často.“

„Co je to často?“

„Každý týden,“ řekl Richard.

„A Bibiana?“ vzdechla Taťána.

„Ta je z obliga. Byla v Praze na nějakém doktorském kongresu v Hiltonu. Potvrdili to pořadatelé. Pak měli závěrečný večírek a ona odešla v jedenáct. Na recepci si někdy po jedenácté vzala klíč od pokoje. Spala tam sice sama, ale časově to s vraždou nevychází. Ona to nebyla. Ale mohla mít komplice.“

„To je blbost!“ vypálila Taťána. „Proč by ho chtěla Bibiana zabít? A ještě k tomu přibrat někoho dalšího?“

Richard pokrčil rameny. „Třeba něco u Žamberských zjistíš.“

„Jak to myslíš?“

„Jak tě znám, najdeš si příležitost, jak se k nim vetřít,“ řekl potměšile.

„To mě navádíš k nekalostem?“

„Já tě do toho navezl?“ zavrtěl nevěřícně hlavou nad jejím obracením věci.

„Práskl jsi to majoru Baladovi?“

„Ne, jel do Prahy na ministerstvo.“

„Tak mu to neříkej…“

Richard neodpověděl a nasadil nepřístupný výraz, který mohl znamenat souhlas i nevoli.

„Kdo je ta Dora?“ zeptala se Taťána.

„Dora Musilová je bývalá manželka Karla Žamberského. Byli spolu deset let, ale rozvedli se. Asi před pěti roky. Ona ale stále patří do rodiny.“

„Děti neměli?“

„Ne,“ řekl Richard. „Ona je nemohla mít. Chtěla dítě adoptovat, ale on nechtěl. Tak ho opustila a našla si vdovce se třemi dětmi.“

„To si děláš legraci?“ znejistěla.

„Ne, opravdu to tak je. Její manžel Jiří Musil má prádelny…“

„A pere pro Žamberské.“

„Jak to víš?“ podivil se.

„Je to naprosto logické,“ usmála se Taťána.

„Musil ani jeho děti ale přístup k Žamberským nemají,“ dodal Richard.

„Kolik mají let, ty děti?“

„Třináct a dvojčata dvanáct, tři kluci.“

„Aspoň jsou mimo hru, ti cápci.“

„Dora a Musil také,“ řekl Robert. „Byli s cápky v Luhačovicích v hotelu Palace, když se stala ta vražda. Ověřovali jsme to tam. Číšníci je viděli na večeři a pak kolem půl jedenácté byl u nich v apartmá lékař. Jedno to dítě mělo žaludeční koliku. Přecpání sladkostmi.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vejce podle Stroganova.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.