FANTOM Print

2017

Copyright © 2017 Jana Rečková

Cover © Lubomír Kupčík

ISBN 978-80-7398-907-1 (ePub)

ISBN 978-80-7398-908-8 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Městu, které pod jménem Klášterek vystupuje

v mnoha mých textech a které mě přimělo

k napsání tohoto románu - Žďáru nad Sázavou.

Po třiceti letech

Na kláštereckém náměstí (někteří místní říkají náves, ale běda, kdyby to vypustil z úst cizinec), kde se nedá pořádně zaparkovat, zaparkoval mrňavý elektromobil. Vyhrnula se z něj neuvěřitelně početná skupina jakési přerostlé mládeže a dětí, všichni se rozhlíželi a blaženě zhluboka nadechovali vzduch, tady na Vysočině dosud celkem čistý i ve městě. No, městečku.

Až když se vytáhlý mladík sehnul, aby pomohl z auta (no, autíčka) někomu, kdo nemohl pořádně na nohy, začal celý výjev vypadat vážně a vyšlo najevo, že hlouček obsahuje nejméně dva dospělé.

Mladík dívku či ženu opatrně postavil a opřel o bok auta.

„Cítím tu dlažbu,“ usmála se na něj. Zamilovaně.

Jiná, o něco mladší dívka se střapatými (asi schválně) vlasy tiše vyprskla a chlapec, tak třináct čtrnáct let, sykl: „Jenom se tady nezačněte pusinkovat. Před lidma.“

„Je poledne, nikde ani noha,“ podotkla nemocná (nebo postižená?) žena. „Igy? Trefíš ke Skálovi?“ Nejistě se rozhlédla.

„Jasně,“ odvětil vytáhlý mladík sebevědomě.

„Jestli ještě žije,“ pravila skepticky střapatá. „Musí mu být přes sto!“

„V tom je ten vtip, dcerunko,“ opáčil mladík. Otec? Otec rodiny? Blbost, pomyslel by si náhodný pozorovatel.

„Tak hybaj k dědovi, mládeži!“ zvýšila hlas nemocná žena a na tváři se jí objevil zřetelně maminkovský výraz. „A ne abyste mu vyjedli krám! A nepouštějte Macka na střechu!“

Střapatá dívka pevně chytila za ruku baculatého kluka, který měl za brýlemi zasněné a současně poťouchlé oči. Pevně, to bylo klíčové slovo. Matěj zvaný Macek byl mrštnější, než by se zdálo, a starší sourozence nebral vážně.

„Děda už ho srovná,“ řekla jeho sestra s nadějí.

Trojice dětí – vida, nakonec jsou jenom tři – vyrazila k hornímu rohu náměstí, kde se skvěl měňavý, jakoby holografický obraz zmrzliny, zavěšený zdánlivě ve vzduchu.

Jejich podivuhodně mladí rodiče se na sebe podívali.

„Táta byl vždycky hr do inovací,“ ukázal Igy na trochu strašidelnou zmrzlinu. „Tak, do vozu, Amo, a za naším starým známým!“

„Tudy doleva?“ pohodila hlavou.

„Doprava,“ zazubil se.

„Fakt věříš, že ještě žije a… funguje?“ zeptala se.

„Tajemná síla podzemí ho nenechá hned tak zahynout,“ odpověděl vážně. „Rozhodně ne, dokud nevybuduje ty svoje vysněné lázně.“

„Třeba je vybuduješ ty,“ řekla. „Třeba je to tvůj osud a Skála ti předá veslo.“

„Tak si zavesluju,“ zasmál se. „A docela rád, už se mi po Klášterku stejskalo.“

„Jo, v Praze je málo temných koutů, co?“

„Ale tady to začalo, moje vílo Amálko. Tady jsme doma.“

***

V Klášterku se změnilo všechno, až na tu jedinou ulici. Tak to aspoň tvrdila Amálka, které tak směl říkat jedině manžel, pro ostatní zůstávala Amalií. Zastavili před obyčejným domkem s rampou pro bezbariérový přístup.

„Jako by mě čekali,“ prohlásila Amalie kysele. „A nevěděli, že na vozíku ještě nejsem.“

Dveře se rozlétly a vyběhla štíhlá dívka v rozevláté sukni, běžela po té rampě, sotva se dotýkala betonu a volala: „Ignáci! Amalie!“

Ze dveří za ní vykukovalo dítě s barevnou flétničkou v ruce.

„Libuše?“ přeptala se Amalie. „Co ty tady?“

„Co by, hlídám a pomáhám.“ Libuše, hubenější a jakoby mladší než před lety, se zasmála a pokynula jim, ať jdou dál, dítě couvlo do chodby. „Když se můj drahý s kluky vydal na brigádu do podzemí… Tohle je naše nejmenší.“

Z kuchyně vyjela na vozíku bělovlasá žena a změřila si hosty přes brýle. „Jak to chodíš, Amalie?“ Ani náznak, že by si snad nepamatovala na ty děti, s nimiž měl její muž tolik potíží.

„Roztroušená skleróza,“ řekl Ignác. Objímal manželku kolem pasu; přidržoval ji, takže její kulhání nevypadalo tak nápadně. „Chceme vyzkoušet moc Labyrintu, paní Skálová.“

„A já už myslela, že jdete tomu mému starému bláznovi pomoct.“

„Udělám kafe nebo čaj,“ nabídla se Libuše. „A pak vás doprovodím.“ Otočila se k paní Skálové. „Jestli tady tu školku chvilku zmáknete.“

Vyšlo najevo, že holčička s flétnou není sama. Po domě se hemžilo víc dětí, zdánlivě nespočitatelné množství, ale Ignác s Amalií měli trénink a odhad: čtyři. Chvíli se bavili hádáním, kdo z jejich dávných přátel je otcem či matkou konkrétního dítka, ale děti se míhaly tak rychle, že to nešlo. Na brigádu se očividně vypravilo víc lidí ze staré party.

„Nemusím přebírat veslo,“ zašeptal Ignác Amalii. „Na lázních se pracuje.“

„Libuško, přines ten dort, co nám zbyl!“ zavolala paní Skálová. „Měla jsem narozeniny,“ vysvětlila návštěvě.

„Devadesáté deváté,“ řekl Ignác. „Správně?“

„Jo, počítání ti pořád jde, mládenče. A Skála bude mít sto pět.“ Stará paní se vsedě hrdě narovnala. „Vy taky vypadáte pořád jako děti,“ dodala. Zasněně se zahleděla do dálky. „To dělá náš Labyrint. Pomáhá nám, co jsme odtud, z našeho kraje. Budeš zase zdravá, Amalie, uvidíš.“

O třicet let dřív

JAK SE UBRÁNIT MAFII – ZRŮDIČKY

„Musíme rodiče chránit,“ řekl Ignác. Vlastně řekl ‚mufíme‘, chyběly mu přední zuby, a nad zvukem, který mu vyšel místo ‚r‘, by jeho logopedka zalomila rukama. Tato výslovnost mu spolu s rafinovaným podváděním při testu zralosti vynesla odklad školní docházky. (Rok svobody, juchú!)

„Jo, jinak přijdou gengstři a zase všechno rozmlátí,“ projevila souhlas Amalie, která nechtěla, aby se jí říkalo ‚Amálko‘.

„Našim v obchodě a vašim v kanceláři,“ doplnil puntičkářsky Bohuš. Chodil do čtvrté třídy, z party už skoro vyrůstal a ostatní, hlavně Mojmír se Ctiradem, už vedli takové ty řeči, jako že brzy začne lítat za holkama a v létě bude chtít na tábor, fuj.

„Jsou to mafiáni, ne gengstři,“ ozvala se Míla, celým jménem Dobromila, ale nelíbilo se jí to. Podle vlastních slov jí z toho pokaždé naskočila vyrážka.

„A jak se to liší?“ zajímal se Ctirad. Měl plnou pusu rovnátek a slin a jeho řeč doprovázely spršky.

Všichni se na sebe podívali. Nevěděli. Krčili rameny a Míla se utřela, koukla na Ctirada a prohlásila, že Ctirad nepotřebuje zbraně, protože mafiány i gengstry utopí.

„A ty je zalehneš,“ odsekl. Narážel na skutečnost, že je Míla nejtěžší ve třídě.

Míla ho praštila.

„Au!“ vyjekl. „Bacha na rovnátka!“

„Ticho!“ bafl na ně Ignác a tohle slovo nijak nezpotvořil, nedalo mu šanci. „Co jsme? No? Kdo mě to naučil? Vy!“

Otočili se k němu, Bohuš kývl. „Zrůdičky, to jsme!“ vyslovil heslo a současně válečný pokřik.

***

Všechno začalo tím, že Bohuš vyslechl rozhovor rodičů v jejich ložnici v bytě nad Krámkem. Zoufalý, hlasitý hovor, přerušovaný máminým hysterickým, štkavým pláčem.

Šlo o to, že Krámek, starožitnictví kombinované s prodejnou suvenýrů a vetešnictvím, nevynášel dost, aby mohli platit výpalné panu Tomanovi, jenomže jeho vymahači o nějaké rozumné dohodě nechtěli ani slyšet. Pan Toman byl poradce starosty, měl všechny informace, takže ve městě a okolí mohl levně nakupovat nemovitosti a pozemky a draho je prodávat. Člověk by myslel, že mu ta spousta miliónů stačí, ale nestačila.

Nikdy jim to nestačí, boháčům, usoudil Bohuš. A svěřil se Zrůdičkám. Amalie na to pravila, že jejím rodičům taky vyhrožují, a jejich cestovka je přitom před krachem, o poznávací zájezdy po Česku nikdo nestojí.

Mojmír se vyjádřil, že není divu, protože chudý jedou pod stan a bohatý třeba na Madagaskar. Nebo prostě nějakej ostrov, když je zrovna v módě.

Jeho bratr Ctirad mínil, že bohatej je tady leda Toman, protože mu platí celý město. A prskl, tentokrát zcela úmyslně.

A odečte si z daní platy vymahačů, doplnil Mojmír.

Hluboce se zamysleli.

Ignác sice nic neprozradil, ale všem bylo jasné, že i jeho rodina má problémy. Jejich kavárna, která přiléhala ke zchátralé budově Lva, kdysi největšího hotelu ve městě, stála na pozemku pana Tomana. Nikdo nevěděl, jak to právníci zaonačili, ale údajně když ji Nalívalovi kupovali, na pozemek se jaksi zapomnělo.

Lev, oprýskaná, oloupaná šedivá stavba, bezmála zřícenina, hyzdící náměstí, patřil také Tomanovi, tedy oficiálně jeho bratrovi, jenže ten byl cvok. Před pár lety se přizabil v autě, zůstal na vozíku, ale nechal si upravit na ruční řízení jiný sporťák (s motorem spíš jako letadlo) a řádil na silnicích dál. Šuškalo se, že už zabil deset lidí, ale všechno se pochopitelně ututlalo. Lev byl prý památkově chráněný a Tomanové to vzali tak, že se nesmí opravovat ani ta stěna, kterou kavárna k budově přiléhá, i kdyby ji měla sežrat houba. A sklep pod ní Ignácovým rodičům vlastně nepatří, no ne?

Bylo to složité, žralo to nervy a stálo to hrůzu peněz.

Ignác si na webu už dávno našel odstřelovačskou pušku, kterou Tomana jednoho dne zabije. Ne toho cvoka Xavera Tomana, ten se rozmlátí při jednom ze svých soukromých silničních závodů, to je jen otázka času, ale velkého mafiána Gustava Tomana. Jen zatím neměl jasno v tom, jak proniknout na černý trh se zbraněmi a kde sehnat peníze. Kde bude trénovat, to už věděl: otec jistého osmáka Prokopa Koláře, velkého příznivce Zrůdiček (protože šilhal a šišlal, a dokud nevyrostl metr devadesát a nepořídil si ramena z posilovny, měl s tím problémy), vlastnil kvalitní střelnici. Občas si Ignác pohrával s myšlenkou, že by mu Proki nějakou zbraň půjčil, jenomže to by se asi dalo vystopovat. A beztak neměli tu správnou armádní s dalekohledem a zaměřovačem.

***

Toho odpoledne se zabývali terénní šifrovačkou Temná noc, kterou Amalie stáhla ze sítě. Měla podtitul: „Máš IQ 150? Nebude ti stačit.“ Pochod noční krajinou samozřejmě nemohli podniknout ve skutečnosti, tak si ho jen představovali, ale hádanky, rébusy a skrýše pro nápovědy a poklady řešit mohli.

„Tohle je jiný kafe než testy v Lidovkách,“ liboval si Bohuš.

„Škoda že by nás nevzali do hry,“ vzdychla Míla. „Je to pro vysokoškoláky.“

„Kdyby sis nasadila brejle, hádali by ti dvacet,“ zašťoural si Ctirad a vysloužil si plácnutí.

„Mám to!“ vyhrkl Mojmír a zamával usmoleným papírem s rozluštěnou šifrou.

„Já taky,“ řekla Amalie. „Tohle je přesmyčka.“

Bohuš se zazubil a ocitoval další moto Zrůdiček: „Nepotřebujeme IQ, my jsme Zrůdičky!“

O potížích v reálu už nemluvili, až když museli domů, řekl Bohuš: „Zítra přinesu studijní materiál. Amalie, vem notebook, ty máš největší displej.“

„Bude to film?“ Ignác zastříhal ušima. Opravdu, uměl to, a protože měl uši velké, podobal se zvířátku, možná malému nočnímu dravci.

Bohuš se jen tajemně usmál.

Opustili svou tajnou klubovnu v podkroví Lva, propletli se chodbičkami v přístavbách na dvoře a po schůdcích, které by nejspíš neunesly nikoho přes šedesát kilo (Míla už byla na hraně), seběhli po jednom do houští, které se vždycky na jaře měnilo v překrásný šeřík, ten pravý, nešlechtěný, doopravdy bledě šeříkový, ale teď bylo prostě jen hezky zelené.

IGNÁC A MLÁTIČI

Ignác si dole v kavárně rozsvítil svoji oblíbenou lampu s růžovým stínítkem a pustil se do přihlouplých úkolů ze speciální přípravky pro opožděné děti. Správně je s ním měli dělat rodiče – protože ty učitelky jsou sadistky a chtějí pořád někoho buzerovat a trestat a dělá jim děsně dobře, když můžou srovnat i pár dospělých – jenomže Ignác mámě s tátou dopřával klid a byl rád, že se jednou vyoblíkali a vyšli si na večeři.

Vytáhl pastelky a začal podle předlohy kreslit zvířátka. Činilo mu potíže udělat kresby dětsky primitivní, přece jen přečetl pár knížek včetně staré, ohmatané učebnice zoologie po mámě a znal spoustu detailů, které autoři úloh zanedbali, tak aspoň naschvál vyvedl kravičku zeleně a pro kosa si vybral červenou. Napadlo ho, že ho zaručeně zase pošlou k očnímu doktorovi a ten bude vraštit obočí, protože testy na barvoslepost obsahují číslice, které by opožděné dítko správně nemělo znát…

Do dveří něco zabušilo. Tvrdě, až se nerozbitné sklo prohnulo; tohle nebyla pěst, a když, tak obrněná. Pak někdo rozkopl zámek. Ignác vzdychl. Nějak zvlášť se nebál; v místních končinách nebylo zvykem zabíjet děti, nedělali to ani mafiáni, a kdyby ho unesli – no, to by si dali. Určitě by vymyslel způsob, jak jim to zatraceně znepříjemnit.

Otočil lampu proti dvěma chlapům, kteří vrazili dovnitř.

„Ahoj, Olegu,“ pozdravil.

Toho pihovatého blonďáka totiž znal; ještě nedávno se poflakoval kolem školy, žebral od osmáků cigarety a od jejich rodičů prachy. Ignác ho potkával, když někdy šel naproti Mojmírovi se Ctiradem. Teď povýšil na vymahače. Na rozkopávače dveří.

Oleg zamžoural do růžového světla, ten druhý, taky blonďák, ale starší a ošklivější, se zle zamračil. „Co tady děláš?“

„Úkoly do pfípvafky,“ zašišlal Ignác. „Ale mof mi to nejde.“

Oleg dvěma kroky dorazil k němu a sklonil se nad kavárenským stolkem, který Ignác nenuceně okopával. Usmál se; asi mu taky moc nešly úkoly. A možná jako malý taky šišlal. Pak si vzpomněl, že je zlý vymahač, a narovnal se.

Promluvil zase ten druhý. „Kde jsou vaši?“ Nevyznělo to tak zle, jak asi chtěl. Přece jen se bavil s malým ušatým klukem.

„Šli si zatancovat,“ odpověděl kluk. Lhal, ale nebylo by to fajn? Kdyby se rodiče nebáli a klidně se šli povyrazit?

„Zatancovat?“ zařval ošklivější chlap. „Utrácet? Uděláme jim tady z toho kůlničku na dříví!“

Blbec, pomyslel si Ignác. Když už předvádí ten ruský přízvuk, nemá říkat ‚kůlnička na dříví‘, to by přece cizince nenapadlo.

„Tak jo,“ řekl. „Jenom si uklidím úkoly. Paní učitelka by mě zabila!“ Přesvědčivě zahrál hrůzu z učitelky, Oleg se znovu neubránil úsměvu. Nemá na to, usoudil Ignác. Je to něžná duše a Toman ho vyrazí. Za chvíli bude zase žebrat, chudák.

„Nech toho, vole!“ Oleg šťouchl kolegu do žeber. „To nemá efekt, když tady nejsou.“

Druhý něco zabučel. Jako by byl opravdu to hovězí. Zřejmě už ho to taky napadlo.

Oleg zašilhal na pastelky na stole.

„Fpvávně mi f tím měli pomáhat vodiče,“ vysvětlil mu Ignác. „Ale nemají čaf.“

Oleg si přitáhl nepohodlnou plastovou židličku a koukl na obrovský sešit (opožděné děti jsou asi podle pedagogů i přisleplé). „Hele, pes. Proč je modrej?“

Ignác už chtěl říct, že to zvíře má vlčí obličej, a dodat něco nelichotivého o dotyčném malíři, ale včas se zarazil. „Mně fe to tak líbí,“ prohlásil.

„Mně taky,“ pravil váhavě Oleg a jal se studovat ryby na protější stránce. „Neučíš se písmenka?“

„Nevvali mě do fkoly,“ řekl Ignác. „Jfem malej.“ Tak mu to vysvětlovala máma, aby šetřila jeho city; táta tušil, že syn si leccos nechává pro sebe. Možná mu neušly očtené a upatlané listy knih a židle, přistavené tu a tam ke knihovně a zapomenuté, když Ignáce zaujala literatura.

„Vyrosteš,“ ujistil ho Oleg. „Můžu?“ Půjčil si pastelku a začal vybarvovat rybu. Zeleně. Vypadalo to hezky. Patřičně neohrabaně; Ignác by to nesvedl lépe.

Oleg by s ním asi ochotně prošel celý sešit, kdyby mu parťák nepřipomněl, že mají ještě práci. „Nalívalovy necháme na jindy.“

„Jdete k Libotovým? Rozmlátit cestovku?“ zeptal se Ignác. „Ama povídala, že jsou před krachem.“ (Pffed kchrchrachem; v jeho podání to znělo obzvlášť hrozně. Jinak chvílemi zapomínal na šišlání a patlání, ale těm dvěma to nedošlo.) „Nebo ke Stránským? Mají tam samý blbosti.“ Vlastně ho v Krámku vždycky zajímal jenom obrovský vycpaný orel Adolf, léta roztahující zaprášená křídla nad výkladem. Ještě když ho vozili v kočárku, museli vždycky před ním zastavit. Mít taková křídla! Jenomže si nikdy nedokázal představit, jak si je pořídit. A to měl dost bujnou fantazii. „Chtěl bych toho orla,“ zatoužil nahlas. (Orrrla; málem se mu povedlo ‚r‘. Jen bylo trošku frrrancouzské.)

Oleg se rozchechtal a plácl ho po rameni. Jemně, jako ptáčka. Ten druhý se zamračil.

„Jak to sakra ví?“ zavrčel. Dočista zapomněl na přízvuk. Hrozivě nakročil ke stolku se sešitem. Ignác se přikrčil. Tohle nebyl slušný člověk jako Oleg. Klidně by praštil malého kluka. Klidně by mu něco zlomil… Teď dostal strach. Srdce mu hlasitě bouchalo, představil si ho jako kuřecí srdíčko v kuřecím hrudníčku, teda než ho dají zmrazit do regálu…

„Nech toho, Pako,“ řekl Oleg. „Jdeme.“

A šli. Osaměl s rozbitým zámkem na nerozbitných dveřích. Nepomohlo by dát tam lepší. Vzali by si na něj samopal a sousedi by při palbě zalezli a nevystrčili by nos.

DVĚ SESTRY

„Buško! Naval hadry!“

Libuše se otočila od zrcadla a nechala v něm svůj odraz – beztak nebylo o co stát, taková ošklivě špekatá osoba s odpornými kudrnami po celé hlavě. Sestra už se hnala po schodech.

„Že si zase bereš moji sukni!“ Její ječák plnil celý dům, až se tenké, málem papundeklové příčky v patře třásly. Milča uměla být horší než zemětřesení a tsunami.

„Neberu, vypadám v ní tlustě,“ zabručela Libuše. Ve skutečnosti si vyzkoušela všechny sukně včetně máminých. Tlustě vypadala ve všech.

„To je proto, že seš tlustoprdka,“ mínila Milča. Mladší sourozenci se vždycky povedou líp; Milča byla o půl hlavy vyšší a úplně bez boků, paráda. A klidně se při večeři ládovala jako dřevorubec. Nebo havíř. „Buško.“

Přezdívka jako rána palicí do hlavy. Hnusná. Jako já, pomyslela si Libuše a vrhla nepřátelský pohled na osobní váhu pod zrcadlem. Pětapadesát kilo, v sedmnácti, děs a hrůza, a do výšky jenom metr pětašedesát. Obézní obludka.

„Máš rande?“ zeptala se zkušeně Milča. „S tím rozcuchaným blonďákem ze sboru? Má hlas jako kleštěnec. Není teplej?“

Libuše pokrčila rameny. „Teplí jsou módní návrháři. Všechno, co je v módě, je stavěný na kluky.“

Milča kupodivu souhlasně kývla. „Když se mu líbíš ty, tak asi teplej nebude. Hele, zkus ty natahovací džíny.“

„Spíš opruzovací,“ odmítla je Libuše. „Upeču se v nich.“

„No tak si vem nabranou sukni, a budeš vypadat jako selka. Buško.“ Navzdory pohrdavému výrazu se začala prohrabávat šuplíky. „Hele.“ Hodila Libuši volnou černou halenku, staženou pružným úpletovým lemem pod boky. „Podkasej si ji.“

Libuše poslechla. Máma vždycky říkala, že Milča má vkus a Buška nevkus. Otočila se k zrcadlu se zavřenýma očima, pomalu je otevírala. Páni. Tohle vážně ujde. Halenka s květovanou sukní záhadným způsobem zeštíhlovala. A když si vezmu tyhle boty…

„Podpatky ne,“ zakřikla ji Milča. „Kluk tě zavede někam do houští, přes rigóly, budeš furt zakopávat…“

„Tak jo.“ Ještě se před zrcadlem zatočila, celá spokojená. Odpolední rande v létě, není to krása? I když jenom s Honzou ze sboru, který když nezpívá, zadrhává. Bude to fajn, rozhodla se.

UKRADENÝ ADOLF – U STRÁNSKÝCH

Vykradli vetešníka, vědělo se ve městě skoro hned, i v jeho nejodlehlejších panelácích a milionářském ghettu za viaduktem, barevných domcích ve stylu podnikatelského baroka za vysokou zdí z betonu.

Vykradli vetešníka a do Krámku přišla policie, ale paní Stránská unaveně sbírala střepy a opakovala, že se nic neztratilo, tohle nestojí za řeč, pánové.

Bohuš s kýblem a mopem se zarazil ve dveřích a sledoval dvojici policistů. Jeden nepatrně pokývl, když to máti řekla. Toho určitě platí Toman.

„Ztratil se Adolf,“ řekl.

Tentokrát pokývli oba policisté. Orla Adolfa znalo celé město.

„Dekorace,“ pokrčila rameny paní Stránská a vrhla na syna vražedný pohled. Tedy spíš fackovací.

„Možná jsme mu měli říkat Gustav,“ zamumlal Bohuš. Viděl, jak ten podplacený poliš skoro zastříhal ušima. (Ani náhodou to neuměl jako Igy.)

„Začni vytírat u výlohy,“ přikázala mu máti hlasem ostřejším než střepy. „Kdybyste dovolili,“ obrátila se na nezvané hosty, „musíme to uklidit.“

Od kavárny naproti přiběhl Ignác a pustil se do sbírání střepů a rozházených drobností – šachových figurek, skleněných zvířátek z místní sklárny, která včerejší řádění vymahačů přežila ve zdraví, odznáčků s městským erbem a leštěných kamínků z okolních kopců. Opatrně vyzobával neviditelné střípky, které se zasekly do podlahy.

Paní Stránská si na chvilku sedla. „Ty jsi vážně hodný kluk, Ignácku,“ řekla.

Zvedl hlavu. „K nám včera přišli taky,“ svěřil se spikleneckým šeptem. „Naši ale nebyli doma, tak se na to vybodli.“

Kolem výkladu přešla tlupa gymnazistů, jedna z dívek se zarazila a nakoukla dovnitř, a dost možná jí došlo, co se tady stalo, protože se zatvářila vystrašeně. Ne že by Gustav Toman trvale terorizoval celé město. Ale mohl by.

„Běž do školy, Bohoušku,“ vzdychla paní Stránská. „Přijdeš pozdě.“

„Mám bezva výmluvu,“ opáčil Bohuš, ale docela bez humoru.

Bouchly dveře – spíš křachly kvůli rozbitému zámku – objevil se pan Stránský. Mračil se a odvelel manželku nahoru. Bohuš koukl na malého kamaráda. „Co u vás?“

„Naši snad dají prachy dokupy,“ odpověděl Ignác věcně a skoro bez šišlání; mezi svými si někdy dával pohov, zvlášť když chtěl, aby mu opravdu rozuměli. „To ten zmrzlinový stroj. A ten na preso a kapučíno. Máma stihne obsluhovat všechno najednou.“

„Milča Náhlých přijde o prázdninovou brigádu,“ mínil Bohuš. A kluci o atrakci – Milča byla hezká, veselá a utahovala si při nabírání zmrzliny ze všech bez rozdílu, a vůbec to nebolelo.

„Jo, a hádej, kdo bude ráno uklízet,“ řekl Ignác bez otazníku na konci.

„Nějakej ušatej kluk,“ hádal Bohuš. Ani jeden z nich se tomu nezasmál.

RANDE – LIBUŠE A HONZA

Začalo to dobře, zmrzlinou u Nalívalů, až na to, že se trošku upatlala, naštěstí jenom na sukni a v těch divokých květech se jahodová ztratí. Prošli se po pěší zóně a komentovali výklady a Honza koktal jen docela malinko, v parku obhlíželi bruslaře s chrániči na kolenou, podle Libuše vypadaly neohrabaně a holky v nich měly tlusté nohy, ale Honza zajíkavě přednesl teorii, že nic praktického a užitečného nemůže vypadat o-ošklivě, pak se kolem bývalého nádraží vrátili oklikou na náměstí. Na rohu si Libuše všimla prázdné výlohy Krámku, že by zkrachovali? Divné; v sezóně měli v obchodě pořád plno lidí.

Honza se podíval na zchátralý hotel. „Tenhle Lev dělá náměstí ostudu,“ podotkl plynně, i když nijak objevně.

„Hm,“ přisvědčila Libuše. Už chvíli uvažovala, kde v tomhle pitomým městě se najde místo na líbání, když všechny lavičky stojí tak na veřejnosti a navíc je obsadily maminy s kočárky a důchodci.

„Uvnitř je to s-strašidelný,“ pokračoval Honza.

„Hm?“ udělala. Zdálo se, že Honzovy myšlenky se ubíraly po stejných pěšinách jako její. Tajné, strašidelné místo… Paráda.

„Když p-projdeme Nalívárnou až dozadu, k-kolem záchodů tou chodbičkou k-ke kuchyni, dostanem se na dvůr,“ vykládal a oči mu svítily.

„Je to tam zatlučený prknama a zastavěný pletivem,“ prozradila Libuše, že ví, o čem je řeč. V tom dvoře si hrály už generace dětí a Nalívalovi to tolerovali; dávno odtud odstranili všechny opravdu nebezpečné krámy a statečně předstírali, že si vetřelců nevšímají.

„P-pár prken je volných a rámy s pletivem ohnuté,“ řekl a koukl na ni. Klukovsky se tlemil. Napadlo ji, že je ještě kluk. Ve skutečnosti mnohem mladší než ona. Ale v té chvíli jí to nevadilo.

Protáhli se chodbičkou (paní Nalívalová právě vycházela z kuchyňky a mrkla na ně), na dvoře se do nich opřelo sluníčko, oranžově zazářila rez zadní brány, kterou sem kdysi od staré tvrze zajížděly náklaďáky s pivem a kdovíčím. Lev se z téhle strany opravdu podobal zřícenině. Chatrč zkřížená s opuštěným hradem; křoví, které se rozlezlo od plotů a přístavků, to ještě zdůrazňovalo.

Honza šel najisto k prknům, volně položeným na padacích dvířkách do sklepa, kudy se dovnitř kutálely po rampě sudy. Pravděpodobně. Na uhlí to nevypadalo, v téhle části města byl zavedený plyn… no, odjakživa.

Libuše se v podřepu nasoukala pod ohnuté pletivo, bacha na sukni a díky za praktické sandály.

„T-tudy teda nikdo tlustej neproleze,“ hekl Honza za ní.

Nejsem tlustá, pomyslela si šťastně a narovnala se. Tenhle pustý, zatuchlý sklep nebyl správné místo na první pusu, smrdělo to tu. Zamířila ke schodům. Honza ji dohonil a chytil ji za ruku. Moc by si přála, aby se jí ruce tolik nepotily.

Prolezli kuchyně se zašlými sporáky a starodávnými lednicemi, spíže s hladově zívajícími policemi, restauraci, kde byla půlka stolů a židlí rozmlácených, asi jak si tady vybíjeli ničivé pudy opilí dorostenci, vyšli do prvního patra a obhlíželi zbytky zařízení.

Pár proležených, rozvrzaných a propálených válend a postelí oplývalo špínou a podezřelými skvrnami. Libuše se otřásla. „Tady by člověk skoro čekal mrtvolu.“

„Jo,“ souhlasil Honza. „Klidně. Chodí sem feťáci, a kdyby se někdo p-předávkoval…“

„Zdá se mi, že cítím hnilobu,“ hlesla Libuše. „Rozklad. Fuj, nechci se stát objevitelem mrtvol.“

„Já taky ne.“ Vzal ji kolem pasu. Bylo to zvláštní, hřálo to příjemně a měla trošku strach, ale lepší než při hororu v týví.

„Pojďme pryč,“ řekla.

„Ještě ti ukážu sk-k-…“ Nějak se mu nedařilo to slovo vyprostit z pusy.

„Sklep? Tam jsme už byli.“ Odpustila mu koktání. Možná tak zadrhával proto, že byli blízko sebe, dost blízko na pusu. V životě by nepřiznala, že je ještě nepolíbená. Jo, tak ošklivá, že nikdo nedostal chuť.

„Jinej,“ vysvětlil. „Jinej sklep. Katakomby. Táhnou se pod tvrzí až k rybníkům a k upířímu hřbitovu.“

„Co? Jaký upíři?“

„Ten hřbitůvek s pěticípou zdí, za pilou, postavil ho světově proslulej architekt,“ snažil se Honza. „No, v předminulým století tam vykopali mrtvolu, po sto nebo dvěstě letech úplně čerstvou, nějakýho feudálního zlouna…“

„Jo, tos četl v časopise Duchařina, co?“ zasmála se. Když se zatvářil zmateně, dodala rychle: „To byl vtip. Takovej časopis není. Zatím.“

„Na tomhle asi něco bylo,“ namítl Honza, ale nenaštval se. „Vysvětlovali to radioaktivitou. Tady u nás je asi desetkrát vyšší než normálně všude v Česku a na Moravě.“

Přikývla. Slyšela ty zvěsti o sklepech plných radioaktivního radonu, jako každý ve městě. Ti ustrašenější si je izolovali alobalem… Všichni jsme mutanti, pomyslela si, zrůdičky.

„Jako že to mrtvoly nějak konzervuje?“

„Asi.“ Pokrčil rameny a pevně ji chytil za ruku. „Tyhle schody.“

Zamžourala do šera (během hovoru došli až dolů do suterénu, ke zprohýbaným dveřím do prázdných skládků, a stáli v úzké, dvakrát zalomené slepé chodbičce). Honza ji vedl rovnou do tmavé zdi, zašlé jako všechno tady.

A zeď tam nebyla.

Honza se samolibě uchechtl. „Dobrý, co?“

„Co to je? Holografie?“ Teď už ty schody viděla; schůdky, málem slepičí žebříček, křivé a napohled zaručeně viklavé. Když se otočila, viděla i chodbičku, kterou sem přišli.

„Těžko,“ řekl. „Je to tu dlouho. Personál o tom věděl, údajně podepisovali slib mlčenlivosti… Strejda tady jako kluk na brigádě myl nádobí a někdo mu to vykecal.“

Nějaká hra stínů, přemítala Libuše a opatrně kladla nohy na vratké schůdky. Vrzaly a prohýbaly se. Jenže co když se tady rozsvítí?

„Když se rozsvítí,“ vykládal Honza, „tak už to není vidět vůbec, povídal strejda. Běhal sem pro čisticí prostředky a tak, stokrát v té chodbičce byl, a nevšiml si ničeho divnýho.“

„Optické klamy,“ poznamenala. „Teda, já bych na to nespoléhala. Někdo náhodou zavrávorá, a už se kutálí po schodech až… Jak hluboko to jde?“

„Dost. P-pod řeku.“ Zalovil ve své super pánské kabelce přes rameno (made in Vietnam nebo tak někde), vytáhl baterku jako hrom. „Dáme si podzemní turistiku?“

ZRŮDIČKY A JEJICH PLÁNY

Z Bohušova instruktážního filmu se vyklubala stará komedie Sám doma, jednička a trojka. Zrůdičky se upřímně bavily, Mojmír se Ctiradem hýkali smíchy, Ctirad k tomu ještě prskal, ale Míla ho neokřikovala, protože si držela břicho a tekly jí slzy. Ignác ty filmy viděl poprvé; ve svém věku toho do kina moc nenachodil a televizi včetně DVD mu rodiče dávkovali opatrně, aby se z něj nestal závislák.

„Vlastně to není zas taková sranda,“ vyjádřil se. „Celou dobu tam jde o život, ne?“

„Ty nešišláš,“ všimla si Amalie. Levou rukou jemně pohladila prsty touchpad a vypnula závěrečné titulky. (Bohuš coby zarytý pravák se otřásl. Amalie si pletla pravou a levou stranu a ve škole přiváděla kantory k zuřivosti, když psala jeden den pravou a druhý levou rukou; vůbec to nerozeznávala.)

„Promiň,“ řekl Ignác. „Zapomněl jsem.“

„A umíš ‚r‘,“ obvinil ho Mojmír.

„Dneska při obědě ke mně tak nějak přišlo.“ Ignác pokrčil rameny – a ušima.

Míla vyprskla. „Vždycky jsem myslela, že je Igy poslední vtělení supermagického opata z jednoho prastarého kláštera vysoko v Himalájích, kde šišlají všichni, protože je to jejich normální řeč. No, asi jsem se spletla.“

„Jsem normální zrůdička,“ ohradil se Ignác. „A chci si užít ještě rok volnosti, tak to nikde neprozraďte.“

„A nechtěl bys do té školy pro geniální děcka, jak ji propagujou v novinách?“ zeptal se opatrně Bohuš.

„A ty?“ opáčil Ignác a vycenil zuby s několika mezerami.

Všichni energicky zakroutili hlavami. Ještě aby jim někdo kecal do duševního rozvoje.

Ignác se vrátil k původnímu tématu. „Takže chceš na Tomanovy gorily nastražit pasti?“ obrátil se na Bohuše.

„Ale kde?“ ozvala se Amalie. „Naši mají kancelář jako maringotku, dvakrát pět metrů, tam se žádná past nevejde.“

„V tom kšeftíku pod Pasačkou mají kuše,“ řekl zasněně Ctirad. „Na ty nemusíš mít zbrojní pas. Akorát by to chtělo zařídit, aby spustila při otevření dveří…“

„Nám kuši neprodají,“ zamítl to jeho bratr Mojmír. „Kromě toho se šipka nemusí trefit.“

„Nebo se trefí, ale do zákazníka,“ dodala Amalie. „Lidi z města klidně dorazí i večer, máma je shora vždycky slyší.“

„Gorily chodí ve dvou,“ oznámil Ignác. „Musí to být past pro dva.“

„Chceme někoho zabíjet?“ položil Bohuš řečnickou otázku.

„Předat je policii?“ navázala okamžitě Míla – asi už o tom chvilku přemýšlela. „Když půlku policie platí Toman? Pch.“

„Měli bysme se odstěhovat.“ Ctirad se zatvářil ponuře. Prsk. „Tohle nemá řešení.“

Majitel obchodu s potravinami, kde prodávala jeho a Mojmírova matka, snižoval svým třem zaměstnancům plat úměrně zvyšování poplatků pro Tomana. Paní Boučková doma nadávala – a tajně nasávala. Tedy, nejspíš si myslela, že tajně, jenže klukům nic neuniklo.

„Kdybych já chtěl zdrhnout z města,“ začal Ignác pomalu a bez šišlání, „schovával bych si prachy někde, kde je nikdo nenajde. Žádná banka, tam má Toman zvědy.“

„Stopro,“ kývla Míla. „Babička tomu říká ‚do štrozoku‘. Jenomže už neví, co to je.“

„Matrace?“ ozval se nejistě Mojmír.

„Do matrace ne,“ vzal si znovu slovo Ignác. „Do trezoru. A ten bych dal někam mimo dům, ale ne moc daleko.“

Bohuš na něj koukl s náhlým zájmem. „Třeba do opuštěnýho sousedního baráku?“

„Hm,“ udělal Ignác.

„Třeba by se tam vymahači mohli vypravit,“ pokračoval místo něj Ctirad.

„A někam se propadnout, zpuchřelou podlahou nebo tak nějak,“ řekl Mojmír.

„Nebo někde uváznout. Ve sklepě. V nějakým kumbálku,“ přemítala Míla. „To chce důkladný průzkum. Možná i stavební úpravy.“ Šťastně se uculila při představě nařezávání trámů motorovou pilou. Určitě se někde dá půjčit.

Míla by se moc ráda stala dřevorubkou. I kdyby se kvůli tomu musela přestěhovat do Kanady. Až se Kanaďané otřepou z posledního náporu romských vystěhovalců… Upřímně pochybovala, že by snem někoho z Romů bylo kácení stromů v nekonečných lesích plných medvědů; možná bude stačit, když to úředníkům na letišti vysvětlí…

„A jak je tam nalákáme?“ zeptal se Bohuš.

Ignác přezíravě mávl rukou. Dokázal si představit deset způsobů, jak on, naivní, retardované dítko, prozradí Olegovi tajný trezor a Oleg to spolkne i s navijákem. Zvedl se. „Tak jdeme?“

„Vzhůru na průzkum!“ zavolal rozjařeně Ctirad.

„Dolů,“ opravila ho puntičkářsky Amalie. „Jsme na půdě, kamaráde.“

LIBUŠE A HONZA V PODZEMÍ

„Dál už nejdu,“ vzbouřila se Libuše. Ne že by ponuré podzemní chodby postrádaly romantiku, jen to nebyla taková romantika, na jakou se chystala.

Honza se k ní obrátil, zahnala naštvaným mávnutím kužel světla, který jí bezděčně zamířil do očí. „C-co… Proč?“

„Nepočítala jsem s podzemním dálkovým pochodem,“ řekla co nejjemněji. Koneckonců žádný jiný kluk na jejím obzoru nebyl. „Vyrazila jsem nalehko, chápeš? Je mi zima a mám mokro v botách a jestli Milče zničím sukni…“

„Ty sis půjčila sukni od ségry?“

Neviděla mu do tváře, ale hlas zněl docela zjihle. Tedy, pokud se to u kluka dá poznat.

„Nojo,“ broukla nevrle. „Jsem chudá, nemám pořádnou sukni, víš?“

Zasmál se. „To mě dojalo, fakt. Že ses mi chtěla líbit. Já myslel…“

„Cos myslel?“ Opřela se o stěnu (je to kámen nebo zkamenělé dřevo? Každopádně slizké, brr…) a vyklepávala si ze sandálu hlínu.

„No, že o mě zas t-tak moc nestojíš. Že-že jenom m-momentálně nemáš nic lepšího.“

Ve tmě a pod zemí se tyhle věci říkají líp, napadlo ji. „A ty? Taky momentálně nemáš žádnou lepší? Hubenější?“

„Hubenější?“ podivil se. „P-prostě hezky zpíváš, tak jsem si začal… začal všímat.“

„Aha,“ hlesla. Představila si slavné sopranistky, které viděla v televizi. Baby k míchačce, jedna jako druhá. Musí to v nich rezonovat, no ne?

„Jako že tady zažijeme trošku d-dobro….“ Nadechl, vydechl. „Dobrodružství,“ vyslovil pečlivě. „A že se vrátíme a budeme… Jako zamilovaní. Blbost, co?“

„Ne, Hollywood,“ opravila ho. „Ve filmech to tak vždycky dopadne.“

Zahanbeně pokrčil rameny, baterka vyslala signál rozpaků zakýváním kužele světla. Libuše si uvědomila, že je vlastně taky trošinku dojatá jeho naivními plány. Ten kluk byl stejně nezkušený jako ona. Polovina mládeže má za sebou do patnácti první soulož… Podle statistik. Jsme holt oba opoždění.

„Tak sem vyrazíme zítra znovu,“ řekla. „Vezmu si na sebe…“

„Tepláky,“ navrhl.

„Nejstarší a nejošoupanější džíny,“ opravila ho. „Ale vypadám v nich tlustě.“

„Spíš sexy,“ upřesnil. „Pleteš si pojmy a řídíš se manekýnama. Modelky nejsou sexy a berou si jenom f-fotbalisty a tak.“

Zasmála se. „Takže se nenaštveš, že nechci zkoumat katakomby v parádní sukni své ségry?“

Vzal ji za loket a otočil směrem, odkud přišli. Oba se trochu chichotali. Libuše si málem nevšimla, kdy jí na tváři přistála lehká, lehounká pusa.

„To se nepočítá,“ zašeptala.

„Jasně že ne, to je jenom zkouška.“ Posvítil si zdola do obličeje, vycenil zuby ve strašidelném úsměvu.

***

Zabloudili. Cestou tam si Libuše nějak nevšimla, že se chodby větví; totiž nevěnovala tomu pozornost, ty odbočky jí připadaly mnohem užší než hlavní chodba, jenomže teď, když šli opačným směrem, jako by se zvětšily a nabyly na významu. Honza se zastavil na křižovatce.

„Vypadalo to, jako že jsme na hlavní cestě,“ vyjádřil se rozpačitě. „Ale teď…“

„Nezahnuli jsme tady? Myslím, že jsme přišli odtud…“ pípla Libuše a ukázala na chodbu, stáčející se doprava. Nebyla si vůbec jistá. Až teď jí docházelo, že ani ten prostornější tunel nevedl rovně.

„Nejširší je to tady,“ rozhodl Honza.

Až po chvíli Libuši napadlo, že si měli dělat značky. Trousit drobečky nebo tak něco. Honzu to sice rozesmálo, ale pořád byli ztracení. Hlína na zemi se změnila v řídké bláto. Libuše si už ani nepomyslela fuj.

„Jsme asi pod řekou. Už zase,“ řekla. „Zítra si vem kompas.“

Znovu se zasmál. „Jsi o-optimistka,“ objevil.

„Vážně?“ Podivila se. Jakživa by se nenazvala optimistkou.

„Takže musíme směrem od řeky,“ uvažoval nahlas. „Nojo, ale na k-kterém břehu jsme?“

„Naštveš se, když si sednu a začnu brečet?“ zeptala se opatrně.

„Ne, ale přidám se k tobě.“

Vzdychla. „Tak nic. Jdeme od řeky. Čelem vzad.“

Po chvilce pochodu se zeptala: „Jak dlouho vydrží ta baterka?“

„Dost,“ odpověděl, ale ne moc jistě. „Mám ještě jednu, na ruční pohon.“

„Jak se mačká rukou? Jen aby fungovala, je to čínskej výrobek.“

„Všechno je z Číny,“ prohlásil odevzdaně. „Nikdo jinej než Číňani už nic nevyrábí.“

„Máti si koupila v kamenným kšeftě halenku z Turecka.“

„Taky Asie,“ mínil vážně.

„Nojo, v zeměpisu jsi hvězda, co?“ broukla.

Uchechtl se. Vlastně se docela dobře bavíme, napadlo Libuši. Nebezpečí, dobrodružství, přesně to, pro co si sem Honza přišel. Vylezeme ven dočista zamilovaní jako ve filmu?

Zatím si připadala spíš upatlaná a upocená. Řekla to nahlas a už zase se chechtali. Chvíli, než baterka poprvé zablikala.

***

„Chytá mě křeč do druhé ruky.“ Libuše si přehodila baterku zpátky do pravé. Světlo, které produkovala, bylo jako bludička v močále. Jo, to sedí, když se brodíme blátem. Ta zatracená řeka je snad na všech stranách. Nebo to není jenom řeka, možná je bláto v blízkosti každého potůčku a pramínku, a že jich tady na Vysočině máme!

„Dej to sem a vem si tuhle.“ Honza jí podal velkou baterku, ze které už světlo vyvěralo mdle, tence a neochotně.

„Kolem těchhle kořenů jsme šli před chvílí,“ špitla Libuše. „Nad námi je strom. Možná bysme se mohli vyhrabat… Hele, tady pod stropem.“ Stoupla si na špičky a zaviklala kamenem, skutečně byl uvolněný, jak se s ním léta přetlačoval živý kořen.

„Neblbni, spadne to!“ zarazil ji Honza. „A budeme v p-pytli.“

Zatřepala baterkou. „Zhasnu ji. Třeba se ještě vzpamatuje.“

„Když půjdeme pořád rovně, tak nakonec někde vylezem,“ řekl. Očividně si dodával odvahy. Přestal mačkat baterku, protahoval si prsty. Octli se ve tmě.

„Světýlko,“ hlesla Libuše.

„Jo, hned to bude.“ Pokoušel se baterku uchopit šikovněji.

„Ne, tamhle. Vidíš ho?“

„Červený?“ podivil se. Ale opatrně vykročil k té narudlé skvrnce. Libuše se ho sama chytila za ruku, klopýtali spolu za světlem a doufali, že to není nějaká ujetá bludička s červenou lucernou.

Byly to oči.

Když se přiblížili, světýlko se rozdvojilo. Mrkalo. Honza začal zuřivě mačkat baterku, Libuše jen zděšeně dýchala. Zastavili se, ale červené oči se blížily. V mdlém světle baterky už rozeznávali postavu. A zuby, kruciš, jsou to fakt zuby?

Libuše vyjekla, otočila se a rozběhla se do tmy. Do něčeho vrazila, au, upadla, ale hned vyskočila a hnala se slepě dál. Dál od toho… upíra? Čert ví. Zatracený řeči o upířím hřbitově…

Tma nepatrně zřídla, jak ji dohnal Honza s baterkou. Funěl. Libuše věděla, že sama funí taky, a ke všemu to prokládá vzlyky, ostuda, ale vlastně jí to bylo fuk.

Dožene nás a sežere. Vysaje.

Dupal už těsně za ní… Ne, to je Honza.

Otočila se. Červené oči byly pořád stejně daleko. Ten tvor – nebo netvor – šel za nimi, ale ne moc rychle.

„Nezastavuj,“ zafuněl Honza.

„Ani mě nenapadne.“

Nepřemýšleli, kudy jdou. Běželi, potáceli se, zakopávali, padali a vzájemně si pomáhali vstát. Volili nejsnazší cestu. Nejdůležitější bylo, aby mezi nimi a těma očima zůstával pořádný kus tmy.

Byl to zlý sen, noční můra, ale skončila – asi tak po sto letech, myslela si Libuše – ve sklepě, pod těmi slepičími schůdky. Nejsnazší cesta byla nakonec ta správná.

Nahoru se vyškrábali z posledních sil. V uličce mezi dveřmi skladů a spíží byla tma, ani neviděli svoje blátivé stopy. Slezli do druhého, normálního sklepa a odtud vyšplhali po rampě nahoru, Honza podržel kus pletiva, aby se Libuše mohla protáhnout ven, pak mu to shora oplatila, a byli na dvoře. Nad zadním vchodem Nalívárny svítila noční lampa, v jejím namodralém světle vypadali jako mrtvoly.

Honza vzal za kliku. „Zamčeno.“ Vzdychl. „Musíme přes bránu. Sundej tu sukni, jinak si ji roztrhneš.“

Až teď si Libuše uvědomila, že sukně až dosud přežila, špinavá, ale nejspíš celá. A dost se podivila sama době, že se jí nechce ukazovat svoje špeky. Ksakru, co je nějakej špek proti upírovi v katakombách? Vztekle si sukni stáhla a hodila ji přes bránu. „A teď nechci slyšet žádný poznámky o tlustým zadku, jasný?“

Koukl na ni. „Je tady skoro tma,“ poznamenal a dál to nerozváděl. „Sem si dej nohu. Pomůžu ti, jo?“

Postrčil ji nahoru. Nějak se vyhoupla na bránu, zapasovala se mezi dva rezavé bodce. Jeden byl ohnutý, takže se do mezery vešla. Pevně se zapřela nohou o ozdobný ornament na vnější straně, podala ruku Honzovi. Vyškrábal se k ní.

„Au,“ sykl.

„Co je?“

„Roztrh’ jsem si kalhoty.“

Uchechtla se. „Ještě si můžem zlámat nohy, až budem skákat dolů.“

„Jo.“ Skočil první a nastavil ruce. „Chytnu tě.“

Nebyla to zas taková výška, ale poslušně se nechala podržet. Chvíli se tam v té zadní uličce nemotorně objímali. Pak si dali pusu.

„To se taky nepočítá, to jen adrenalin,“ řekla tiše.

„Správně,“ přisvědčil Honza. „Takže nás první pusa vlastně ještě čeká.“ Shýbl se a zvedl její sukni, která takhle na zemi vypadala jako hadr. „Zítra?“

„Jestli přežiju rodičovské uvítání.“ Radši si to ani nepředstavovala.

Mrkl na hodinky. „Bude deset. To není tak hrozný.“

„Neznáš naše.“

„Aspoň se zajímají. Můj táta bude v hospodě,“ odhadoval. „Máma visí na telefonu nebo má plnej obývák kamarádek. Brácha se beztak někde pokouší zabít na motorce, ale ten jeho stroj víc jak šedesát nevytáhne, takže mu to moc nejde.“

Chlapec z dysfunkční rodiny, pomyslela si. Prý neumějí navazovat vztahy… „Proto chodíš do sboru? Abys jako měl rodinu?“

„Ts. Pomáhá to proti koktání,“ odsekl.

„Teď jsi už nekoktnul hezky dlouho,“ uvědomila si. „Jak jsme začali prchat…“

„P-paráda, teď si to v-vynahradím, když jsi o t-tom začala.“ Kradli se podél zadních plotů zahrad, většinou zarostlých a neudržovaných – tady nad řekou o ně nikdo z majitelů moc nepečoval, maximálně když tam měli nějakou zeleninu. Ozdobné byly vždycky jenom ty před barákem.

„M-mimochodem, do sboru chodím taky kvůli Frančovi. Nechci čtyřku z chemie.“

Libuše tiše vyprskla. Frančo – profesor chemie František Krajs – byl jejich nadšený sbormistr. Kdo odmítl zpívat, měl v chemii vážné problémy a musel šrotit mnohem pilněji než sboristé.

„Já tam chodím z lásky k hudbě,“ prohlásila.

„On Frančo fakt umí vybírat pěkný kousky,“ řekl Honza už vážně. „Jenom nevím, jestli mi vyhovuje první hlas.“

„Většina kluků bručí a hučí,“ poznamenala Libuše. „Prostě má málo tenorů. Mě zase šoupl do čtvrtýho hlasu, protože udržím rytmus a melodii, i když to moc melodie není.“

„Někdy jo.“

„No, někdy.“ Prošli úzkou uličkou mezi ploty a octli se naproti domku Náhlých. „Tak jsem doma.“

„Drž se.“ Dal jí pusu. „To bylo na povzbuzení, to se nepočítá,“ řekl rychle.

„Jasně.“ Nadechla se a vykročila.

ZRŮDIČKY – OBJEV

Kluci probírali různé agresivní scénáře, které zahrnovaly rány prknem do hlavy nebo použití ostrých kovových předmětů, chvaty karate (Mojmír se Ctiradem jich dali dohromady asi tak pět, dál se v kroužku zatím nedostali, a bylo to hodně neohrabané na pohled) nebo žravé chemikálie. Zkoušeli to na místě; ve Lvu, chodili po baráku, přemýšleli a hledali inspiraci.

Ignác uvažoval, kam umístit svůj imaginární trezor, aby to Olegovi přišlo dostatečně věrohodné. Rozhodl se pro malý skládek s vysokými policemi až dole v polosuterénu, na samém konci chodby.

„Dřevěná podlaha,“ promluvila za ním Míla.

Lekl se, otočil se, až mu křuplo vzadu v krku. Viděl obra, totiž obryni, která se proměnila v Mílu, až když dvakrát zamrkal. Co to tady je s tím světlem? V duchu si slíbil, že si přečte něco o lomu a odrazu světla a optických klamech.

„Dalo by se to naříznout,“ pokračovala Míla, normální Míla, i když ve čtvrté třídě s výškou dospělé ženské. „Šikmo, aby se to propadlo až pod větší váhou.“

„Dokázala bys to odhadnout?“ zeptal se. Moc tomu nevěřil.

„Hm,“ udělala neurčitě.

Ignác zabušil klouby prstů do stěny. „Tohle je skoro papundekl. Nějaká mizerná dřevotříska…“ Začínal být na svou výslovnost náramně hrdý. No řekněte ‚dřevotříska‘! Děsné slovo.

„Divný.“ Míla ho napodobila, zaťukala, zatvářila se odborně. „Tam by měla být hlína. Nebo kamení, prostě zem.“

„Ne sousední barák?“

„Kdeže, tahle část je určitě pod zemí.“

Vykoukl ze dveří. Slyšel kluky někde za ohybem chodbičky, možná nahoře v přízemí, vedle něco šramotilo jako myš, to bude Amalie, od začátku hledá, kde by se mohla schovat a zaútočit ze zálohy. Ta kuše jí fakt leží v hlavě.

Po pravé ruce měl zeď. Tmavou, šedou a neurčitou, nedokázal by říct, jestli je metr od něj nebo dva, tři… Odhadl rozměry skládku a hloubku polic. Položil ruku na stěnu, tu skoro papundeklovou příčku, a opatrně se šinul podél ní.

Najednou byl ve zdi.

„Mílo!“ zavolal.

Vynořila se ze dveří, současně z druhých vykoukla Amalie.

„Kde jsi, Igy?“ vyhrkla Míla svým typickým hlubokým hlasem (však ji lákali do gymnaziálního sboru, takový alt se údajně hned tak nevidí).

Udělal krok zpátky. „Tady.“

„Co to je?“ Obě holky natáhly ruce dopředu a postupovaly jako slepci. (Jak se vůbec říká slepým ženám? Slepky? Slepenky? Slepice? Ignác si představil, jak by ho taková slepá holka bacila – klidně i poslepu –, kdyby jí tohle řekl.)

„Falešná zeď,“ prohlásil pyšně. „Chodba vede dolů.“

„Další sklep?“ Amalie se podržela stěny stejně jako před chvilkou on a opatrně šlápla na první schod.

Vylovil z kapsy mrňavou baterku od Vietnamců. Svítila namodrale, ale docela vydatně.

„Fuj, bláto,“ sykla Amalie.

„Šlápoty,“ upřesnila Míla. Dřepla si a dloubla prstem do hrudky zaschlého bláta. „Tak od včerejška,“ podotkla s jistotou indiánského stopaře. „Dva lidi. Dospělí.“

„Hele,“ ozvala se Amalie, „není to ten labyrint, ty tunely, co vedou až k Mešáku? Nebo k tomu slavnému hřbitovu?“

No jasně! Ignác přímo cítil, jak se mu v hlavě klube nápad, jak se rozjíždí a nabírá rychlost. Jo. To bude ono. „Musíme se tam porozhlídnout,“ řekl nahlas. „Mílo, sežeň kluky!“

„Odkdy tady velíš, mrně?“ Přehnaně se na něj zamračila.

Věnoval jí svůj neodolatelný napůl bezzubý úsměv. „Já jsem Pán Baterky!“ prohlásil vznešeně a zamával svým namodralým světélkem.

„Spíš bludičky,“ uchichtla se Amalie.

Míla už klusala chodbičkou, až se tenké stěny otřásaly. Vážila opravdu skoro šedesát kilo a bála se sednout na houpačky na hřišti, aby je neurvala. Na těch vahadlových by proti ní museli sedět aspoň dva; styděla se. Zato když na hřiště vtrhly Zrůdičky, parádně se vyřádila; parta si posměváčků nevšímala, takže je to rychle přestalo bavit.

Ale stejně bylo lepší, když se scházeli jinde. S normálníma děckama je otrava.

Sestoupili do podzemí. Bohuš rozsvítil baterku; vždycky ji nosil s sebou, a Mojmír s bráškou měli aspoň ty malinké, jako přívěsek na klíčích.

Ignác šel v čele průvodu, vlastně spíš poskakoval jako vrabčák, jako by se mu nový nápad potřeboval líp utřepat. Přeskákal přes první křižovatku, ohlédl se.

„Nepoznáme, odkud jsme přišli,“ křikl. „Odtud ty chodby vypadají všechny stejně. Musíme to označit.“

Amalie vytáhla papírový kapesníček, položila ho do ústí chodby a zatížila hrudkou hlíny. „Je to přece ta prostřední,“ poznamenala.

„A co když se budeme vracet odjinud?“ Bohuš okamžitě pochopil, co má Ignác na mysli. „Jestli je tohleto míněno jako bludiště…“

„Tak se tady parádně bloudí,“ dokončil Ctirad.

Tunel se kroutil a stáčel. „Jako vývrtka,“ brumlal Bohuš. „Zdá se mi to, nebo jdeme pořád dolů?“

„Nebudeme už pod řekou?“ Amalie si štítivě otřela tenisky o kus pevnější, kamenné podlahy. „Co když se ten strop propadne?“

„Tak se ušpiníme a utopíme,“ ušklíbla se Míla. „Neboj, já budu mít hlavu nad vodou, vytáhnu tě.“

„Vydrželo to celá staletí, ne?“ mínil Bohuš. „To už je třetí křižovatka. Amalie, kolik máš těch kapesníčků?“

„Ještě jeden můžu obětovat. Nebo ho roztrhám na čtyři kousky. Ten poslední potřebuju na smrkání.“

„Copak máš rýmu?“ podivil se Mojmír.

„Dáma vždycky potřebuje kapesníček, ty moulo,“ šťouchl ho Ctirad do žeber. Zrůdičky zásadně neříkaly ‚vole‘ a nepoužívaly školní slang. Moc primitivní, shodli se všichni.

Na páté křižovatce vytáhl Ctirad kus křídy a nakreslil ‚x‘ na nejsušší kousek stěny v jejich chodbě. „Chvíli to vydrží,“ usoudil. „Moc dlouho ne, ty kameny se potí.“

„Igy,“ promluvil Bohuš po chvíli, „co to máš za plán?“

„Jak víš, že mám plán?“ Ignác pochodoval dál, čistě ze zvědavosti, vlastně už o podzemním labyrintu věděl dost.

„Protože si prozpěvuješ, což je fakt hrůza a děs.“

Míla se zasmála. „Igy hudební sluch má,“ řekla. „Ale rozeznává i čtvrttóny, to není běžný. Proto ti připadá, že zpívá falešně.“

Bohuš pokrčil rameny. „To je fuk. Hudební sluch a hluch teď neřešíme.“

„Můžem se klidně vrátit,“ otočil se k němu Ignác. „Chtěl jsem jenom vědět, jestli se tady dá zabloudit. Nalákáme sem Tomanovy gorily. Řeknu Olegovi, že sem naši odnesli trezor.“

„Mně se tu líbí.“ Ctirad přejel svou minibaterkou po stěně. „Možná najdeme i krápníky, no ne?“

Bohuš si ho změřil. „A když nám zhasnou baterky?“

„Podzemní tunely jsou bezva,“ překvapila ostatní Amalie. „Ale člověk musí mít kvalitní boty a zásobu svíček. A dělat si voskem značky, třeba dole na stěně, těsně nad podlahou. Třeba vlevo, aby se to nepletlo.“

„Že to říkáš zrovna ty, pravolevačko,“ popíchla ji Míla.

„Já to nepoznám,“ řekla Amalie klidně. „Ale vy ano.“

„Hele!“ Bohuš zvedl ruku. „Zaprvé. Igy, jseš si jistej, že je sem dostaneš?“

„Jo. Mám to promyšlený,“ odpověděl Ignác.

„Zadruhé. Co když nezabloudí? Nebo budou bloudit jenom chvíli, načež se vynoří z podzemí pěkně nažhavený a zmasakrujou tě?“

„Vyhodíme ty schůdky semtexem!“ hlásil se Ctirad.

„Jsou ze dřeva, na to stačí pila,“ řekla Míla a narovnala ramena, jako by už cítila tíhu vytoužené motorové pily.

„Ty dva metry nejsou pro dospělý chlapy zas taková překážka,“ zamítl to Bohuš.

„Převlečem se za zombíky a k smrti je vyděsíme!“ navrhl Mojmír.

„Hm.“ Ignác se zamyslel. „Jenomže to bysme se tady museli vyznat. Úplně. Dokonale.“

„Ty svíčky,“ zabručel Bohuš. „To je dobrej nápad, Amalie. Uděláme si značky.“

„Různé značky,“ zdůraznila Amalie. „Když tady chceme pobíhat, nestačí nám jenom najít východ.“

Mojmír si založil ruce, jako když zamítal divoké nápady mladšího sourozence. „Co když si je přečtou ti chlapi?“

„Nepřečtou,“ řekl Ignác. „Jsou to velký chlapi, dvoumetrový. A naše značky budou až u země.“

„Podle mě to chce mapu,“ ozvala se Míla. Statečně skryla zklamání, že ji nečeká žádná práce s pilou a dřevem.

„Mapa je v muzeu.“ To promluvila Amalie. Zasněným, ale jasným hlasem, málem jako věštkyně.

„Není v tom… v tranzu?“ přeptal se Ignác nejistě a sáhl jí jedním prstem na rameno. Plácla ho. „Není,“ odpověděl si spokojeně.

„Jak to?“ vyhrkl Ctirad. „Jak to, že je v muzeu? Nám to babka vykládala jako místní pohádku.“

„Legendu,“ opravil ho bratr. „Na každé legendě je kus pravdy.“

„Ta mapa je vystavená pod sklem,“ pokračovala Amalie už normálně. „Exponát, no. Lidi chodí kolem a říkají si, hm, hezký. Berou to jako umění, chápete?“

„Otázka zní, jestli to teda fakt není vymyšlený,“ uvažoval nahlas Bohuš. „Pořád mají děti muzeum zadarmo?“

„Jinak by jim tam nikdo nešel,“ ušklíbla se Amalie.

„Vyfotíme si ji a porovnáme tady s tímhle.“ Ignác rozhodil rukama. „Tak jdem?“

„Nejdřív převlíct, jsme jako prasátka,“ pronesla Amalie učitelským tónem. Ignác si myslel, že by z ní byla skvělá učitelka, akorát by nemohla přecvičovat leváky na praváky, protože by jí to nedošlo. Napadlo ho, že jí asi ani nedají řidičák. Blbý, no ne?

Rozběhli se k východu. Dobře že za sebou trousili kapesníčky, v té tmě vždycky zazářily, když na ně dopadl kužílek světla z baterky. Z budovy Lva vyklouzli obvyklou cestou přes šeříkové křoví, a domů, honem slušnější šaty, a během k muzeu. Zvládli to do půl hodiny, ani ne. V Klášterku je naštěstí všude blízko, místní doprava je skoro zbytečná, jen pro lenochy nebo důchodce o holi… Dokonce i Ignác byl na místě, v záplatovaných džínech, na kterých neohrabané stehy nebyly míněny jako módní prvek, ale jako čirá nutnost. Nenáviděl kupování kalhot, radši se naučil šít.

Amalie si Zrůdičky kriticky obhlédla, kývnutím je pochválila. „Nesmí se tam fotit,“ oznámila. „Kdo má foťák?“ Nabídly se jí hned tři, vybrala Mojmírův jako nejméně nápadný, nastavila ho na focení dokumentů. „Přes sklo to půjde blbě,“ konstatovala. „Snaž se udělat několik fotek a měnit přitom úhel.“

„A když mě chytí?“

„Jestli tam bude dohled, zaměstnáme ho,“ řekla. „Budeme klást zasvěcené otázky.“

Ignác a Ctirad vyprskli. Bohuš, už na schodech s rukou na velké kovové klice, si je změřil káravým pohledem.

„Já se budu chovat podezřele,“ prohlásil Ignác. „Umím to.“

„Jasně,“ vzdychla dospěle Amalie. „Tak do toho.“

V místnosti s mapou hlídkovala starší paní, která se ochotně pustila do probírání architektonických podrobností na fotkách památných domů, kostelů i zámku. Jedním okem přitom sledovala Ignáce, který si až moc zaujatě prohlížel vystavené zbraně zámecké stráže.

Mojmír, schovaný za Bohušem a Mílou, zatím nerušeně nafotil mapu. Z různých úhlů, jak si přála Amalie.

Potom se na mapu ještě vyptali ochotné strážkyně. Ovšem, také se domnívala, že je to fantazie. Z tvrze možná kdysi vedla tajná chodba do některého domu na náměstí, ale až do zámku? Těžko. A i kdyby, bude už dávno zasypaná.

Ignác moudře přikyvoval. „V tomhle,“ ukázal na mapu, „by mohli provozovat metro.“

Paní mínila, že by to bylo hezké, třeba když je náledí nebo bouřka, a vlídně se na něj usmála. Nejspíš si už stačila spočítat ty kuše a píky nebo co a zjistila, že nic nechybí.

LIBUŠE A HONZA VE SBORU…

Sbormistr ohlásil pauzu na kafe; vždycky to tak říkal, i když bylo jasné, že holky se postaví do fronty před jediný záchod a kluci vyrazí ven, ať už čůrat nebo tajně kouřit. Zkoušky sboru se často odehrávaly v tělocvičně, přestože Frančo neustále nadával na akustiku. Někdy ovšem nebyla volná žádná dost velká učebna, takže pěvcům nezbývalo než na chvíli zkulturnit chrám těla, jak tomu vzletně říkal jejich mistr.

Libuše si vybrala lavičku na dvoře a dívala se do zeleně. Prý to uklidňuje. Hm, potřebovala uklidnit. Ti rodiče. Šílenost. Copak je malé dítě, aby musela být doma do Večerníčku? Máma po tom jejím dobrodružném randeti vyváděla, až se to i Milče zdálo kapku mimo a řekla to nahlas, čímž si vysloužila zákaz vycházek spolu se starší sestrou.

„Některý holky se v šestnácti živí modelingem nebo prostitucí,“ štěkla Milča a dostala facku. Nezlomeně podotkla, že v civilizovaných zemích se děti nebijou.

„Tak co jsi, dítě nebo modelka?“ naštval se táta, který až dosud vcelku zachovával klid.

Milča se nasupila a dělala, že to bolí.

Libuše si jen povzdechla a prohlásila, že teda nebude nikdy chodit na rande a bude z ní stará panna. „A vy nebudete mít vnoučata,“ dodala pomstychtivě. Viděla, jak to tátovi zaškubalo pusou. Nojo, přece jenom byl trochu nad věcí. Možná mámě domluví…

Jenže nedomluvil. Zákaz vycházek neodvolali.

Padl na ni stín. Honzův. Zaclonila si oči. „Ahoj, tenore.“

„Není to trapas, v sedmnácti zaracha?“ prohodil konverzačním tónem. Vůbec nekoktal; to asi tím zpíváním. Nebo se prostě uklidnil a přestala mu připadat cizí, kdo ví?

„Běž to říct našim.“

„Možná jsi byla doteďka až moc hodná, nejsou zvyklí,“ uvažoval. „Fakt, co kdybych jim to vysvětlil?“

„Zabijou tě,“ pravila úsečně a shrnula si vlasy do obličeje. Chytil jeden pramínek a zastrčil jí ho za ucho. Ošila se. Za vlasy se vždycky snažila schovat moc vysoké čelo, moc velký nos a moc špičatou bradu – a ty odporné důlky na tvářích.

„Myslím, že nezabijou,“ řekl vážně. „Místní kulturní zvyklosti vraždám nepřejou.“

„No a co jim řekneš?“ zeptala se.

„Že jsme hledali romantické místo na první pusu a zabloudili v katakombách.“

Zasmála se. Bylo jí jasné, že tohle zaprvé neřekne, za druhé by to stejně neprošlo. Ale zahřálo ji, že se vůbec obtěžuje. Že na ni myslí a tak vůbec. Skoro jako by s ní chtěl vážně chodit.

„Tak jo,“ pokračoval, když mlčela. „Dneska tě doprovodím.“

Sbormistr Frančo se vynořil z hlavní budovy s hrnkem v ruce. Kývl na ně. „Do práce, mládeži! Zpívat, zpívat!“

…A U NÁHLÝCH DOMA

Libuše zírala. Honza se nějak vloudil k nim do domu, až do kuchyně, a vykládal panu Náhlých legrační historky ze sboru, seděli tam spokojení jako broučci a nechali Libuši vařit. Tedy, ohřívat párky a vyrábět topinky. Máma měla nějakou akci (babinec, nazvala to Milča netaktně) a o kuchařském umění své rodiny si nedělala iluze.

„Asi chtěl syna, ne?“ sykla Milča, když sestru míjela s pytlem na smetí.

Místo mě nebo místo tebe? To Libuše neřekla nahlas, protože jí to vlastně přišlo líto. Holka má menší cenu, co? Jako někde v Indii nebo nějaké podobné příšerné zemi.

Naservírovala párky, počítala i s Honzou. Sobě dala jen jednu nožičku, bez topinky. Co nejmíň kalorií, zvlášť když mi moc nechutnají… I Milča si dala menší porci než obvykle, ale té spíš nechutnalo samou závistí. Libuše jí to málem četla na čele: Buška má kluka a přivedla si ho domů! Skandál!

Paní Náhlých se vrátila nezvykle brzo. Honzu letmo pozdravila, nepatrně zvedla obočí, ale nijak jeho přítomnost nekomentovala. Očividně měla mizernou náladu, protože si vzala poslední, trochu připálenou topinku a začala ji zlobně hryzat.

„Co je?“ zeptal se jí manžel.

„Přišla Dáša Tomanová,“ odpověděla. Chroust, chroust. „Dokonalá švagrová velkého bosse. Usadila se na baru a… provokovala.“

„Nezlom si zub,“ pravil varovně.

Chroust, chroust. Topinka se jí lámala v prstech. „Ta měla na sobě model!“ řekla s plnou pusou. „Připadala jsem si jako chudá příbuzná.“

Libuše zase zírala, dnešek byl den překvapení. Máma se rozčiluje nad něčí lepší garderóbou? No tohle!

Honza ji nenápadně zatahal za ruku a ukázal očima ke dveřím. Vytratili se, Milča za nimi. Na chodbě ještě zaslechli: „Makáme jako vzteklí, a nic, nic z toho! A pořád platíme, státu, pojišťovnám, a to ještě buďme rádi, že nejsme živnostníci a nemusíme odvádět desátek Tomanovi!“

Táta si povzdechl. „Tomu se říká klientelistická společnost, holka.“

„To znamená vláda mafií,“ vysvětlil Honza šeptem.

„Já vím,“ sykla Milča.

„Já ne,“ na to Libuše. A Honza se na ni usmál. Jo, muži prý mají radši hloupé ženské. Žádný problém, uchichtla se v duchu, klidně budu za husičku.

Sedli si do obýváku a Milča vytáhla Člověče nezlob se. Normálně u téhle hry Libuše zívala, ale s Honzou to bylo jiné, ty jeho hlášky, když mu zase padla jednička! A k tomu přátelské rýpání od Milči, a pak když přišli rodiče a viděli, jak se mládež baví, obrátili hrací desku na druhou stranu, kde mohlo hrát šest lidí, a zapomněli i na televizní noviny.

„To nemáte úkoly?“ vzpomněla si paní Náhlých. Tak trochu zahanbeně; jak na to mohla ona, zkušená učitelka, zapomenout?

„Mami,“ řekla Milča důstojně, „já nevím, jak na té vaší průmce, ale nám za týden končí škola. Známky jsou napsaný. Teď se snaží jenom šprti.“

„Jak jenom ty prázdniny přežijeme bez sboru?“ pravil pateticky Honza.

„Budeme si zpívat sami,“ navrhla Libuše.

„Pomůžu vám,“ nabídla se Milča.

„Nemáš sluch,“ vmísila se paní Náhlých. „Po tátovi.“

Libuše zvedla hlavu a zapomněla, že má kostku v ruce. Máma to vyslovila zvláštním hlasem, musela se jí podívat do obličeje, aby pochopila, jak to myslí. No jasně. Máma si myslí, že by mi Milča neměla přebírat kluka. No teda! To bych do ní fakt neřekla.

Ani nevěděla, jestli se má urazit nebo být vděčná. Jasně, Milča je u nás za tu hezkou, já za tlustou ošklivku. Zakručelo jí v břiše. A ke všemu mám pořád hlad.

„Dík za večeři,“ řekl jí pak Honza na schodech. „Zítra se po škole zastavím, jo?“ A šeptem dodal: „Musíme tvoje rodiče nalomit. Za chvíli nás budou brát jako fakt, chápeš?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Labyrint u Mrtvého ženicha.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.