Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Václav Klaus

Zničí nás klima, nebo boj s klimatem?

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 6566. publikaci

Návrh obálky David Matouš
Jazyková úprava Radka Svobodová
Grafická úprava KB a sazba TypoText, s. r. o.
První vydání, Praha 2017
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a. s., 2017
Text © Václav Klaus, 2017

ISBN 978-80-271-9746-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-9745-3 (pdf)
ISBN 978-80-271-0589-2 (print)

Úvod

Čas plyne poměrně rychle. Od vydání mé knihy Modrá, nikoli zelená planeta^1, která měla podtitul „Co je ohroženo: klima, nebo svoboda?“ uplynulo už více než deset let. Tato kniha se dočkala celkem 18 cizojazyčných vydání, což považuji za velký a nečekaný úspěch, protože se jednalo o knihu politicky zcela nekorektní a politickým establishmentem prakticky na celém světě odmítanou. I to je potvrzením toho, že ne všichni přijali za své náboženství klimatického alarmismu. Své názory na toto téma jsem za uplynulých deset let nezměnil, ale považuji za potřebné říci k tomu něco dalšího, a to na základě desetiletého prožitku masivní a bezohledné indoktrinace lidí a hlavně dětí ideology klimatického alarmismu. Je třeba něco zopakovat, něco doplnit, něco vyargumentovat lépe.

Mé tehdejší poselství, jak ukazoval podtitul knihy, bylo naprosto nekompromisní: ohrožena je lidská svoboda, klima je v pořádku. Tento výrok mi klimatičtí aktivisté nikdy neodpustili a asi nikdy neodpustí. Přesto na něm trvám i dnes. Neméně rezolutní byla i má druhá hlavní teze: nepokoušejme se klima řídit. Ani to se demiurgům dnešního světa nelíbilo, protože oni chtěli klima – a prostřednictvím boje s klimatem nás všechny – řídit. Připomínal jsem jim (i nám všem) staré známé komunistické heslo „poručíme větru, dešti“, kterému jsme se i tehdy smáli, a varoval jsem před podobnými, jakkoli vznešeně či bohulibě se tvářícími pokusy. Nejsou ničím jiným než variantou původního poroučení větru a dešti, ale v moderním převleku a s ještě hrozivějšími dopady na naše životy.

Svět se tímto mým varováním v žádném případě neřídil, což jsem samozřejmě nemohl ani vteřinu očekávat. Tak sebevědomý a ambiciózní nejsem. Chtěl jsem „pouze“ některým – environmentalistickou propagandou svedeným, ale stále ještě racionálním argumentům naslouchajícím – lidem pootevřít oči. Snad tuto svou roli má tehdejší kniha splnila.

V této nové knize, která není převyprávěním knihy staré, se pokusím zamyslet nad tím, co všechno se za uplynulých deset let změnilo, i když musím předeslat, že mám strach, že se toho změnilo málo – a když, tak spíše k horšímu. Environmentalistické propagandě bylo za toto desetiletí do značné míry uvěřeno. Fenomén lidmi způsobeného globálního oteplování je dnes většinou považován za nepopiratelný fakt, i když si z toho mnozí nic nedělají. Chybí osobní autentický strach, ale něco na tom asi bude, když o tom všechny autority tak hlasitě mluví. Je to považováno za fakt i přesto, že se žádná nová statistická data neobjevila, klimatologové s žádnými novými, průlomovými argumenty nepřišli a globální teploty téměř na dvě desetiletí přestaly růst.

Mediální četnost debaty o globálním oteplování (dnes už se raději říká o klimatických změnách^2, protože průměrná globální teplota ne a ne pravidelně a nepřerušovaně růst) sice výrazně ustoupila, ale je to spíše proto, že už se hlavní bojovníci na obou stranách vyčerpali, jsou z marných sporů unaveni a nebaví je to. Někteří kritici klimatického alarmismu dokonce na toto téma rezignovali, neboť to vedlo k jejich profesnímu, někdy i osobnímu ohrožení či diskreditaci. „Vyčerpala se“ už i veřejnost, a o toto téma ztrácí zájem.

Není to překvapující. Mám tendenci vždy a všude připomínat ekonomy za jeden z nejdůležitějších považovaný zákon tzv. klesajících mezních výnosů, který platí pro všechny ekonomické (i neekonomické) aktivity a jevy a který jistě platí i v tomto případě. Toto zmenšení zájmu však pro ty z nás, kteří považujeme klimatický alarmismus – a na jeho základě prováděné politické i ekonomické zásahy do přirozeného běhu světa – za vážné ohrožení lidské svobody, není žádným vítězstvím.

Vzpomínám si, jak jsem před pěti lety v Chicagu na konferenci pořádané The Heartland Institute^3, která probíhala současně se summitem NATO, polemizoval s názorem, který byl na této konferenci téměř dominantně, pro mne však příliš lehkomyslně zastáván. Řadou řečníků z celého světa tam bylo opakovaně argumentováno, že obhájcům alarmistické doktríny lidmi způsobeného, svým rozsahem nebezpečného globálního oteplování došly argumenty. Zastával jsem názor opačný. Tvrdil jsem, že to spíše vidím tak, že klimatičtí aktivisté získali dojem, že definitivně vyhráli. Proto se už veřejné debatě na toto téma věnují méně. Abych to upřesnil: někde a v něčem snad vyhráli, někde a v něčem určitě nevyhráli, ale poměr výsledků těchto soubojů byl v mediálním světě, tedy ve veřejné diskusi, mimo jakoukoli pochybnost výrazně v jejich prospěch.

Určitě nevyhráli v blogosféře, kde zatím stále ještě dominuje lidská svoboda. Tam prohrávají dnes stejně, jako prohrávali před deseti lety, ale definitivně (alespoň pro představitelnou a mne zajímající budoucnost) vyhrávají v tisku, rozhlase a televizi. (Mluvím-li o mne zajímající budoucnosti, naznačuji tím, že mi jde o vyvážený vztah přítomnosti a budoucnosti, ne o jednoznačnou preferenci budoucnosti, jak to dělají klimatičtí alarmisté – o tom více v části 3.4 při diskusi o velikosti diskontní sazby, která je klíčovým parametrem všech klimatologických modelů.)

Určitě také vyhráli ve sféře politiky jak na národní, tak nadnárodní úrovni. Politici v důsledku toho v průběhu desetiletí bez velkého odporu prosadili v parlamentech i vládách hospodářsko-politická a technicko-organizační opatření, která jsou věrnou kopií návrhů environmentalistických aktivistů a propagandistů. Neznám jediný opačný případ. Dílčí úspěchy v některých zemích (např. v Austrálii) byly pouze dočasné. Uvidíme, co se podaří Trumpovi.

Vyhráli – a to považuji za naprosto zásadní (a bohužel za smutné a tragické) – zcela a jednoznačně ovládnutím školní výuky, výchovy a vzdělávání mladých generací prakticky na celém světě. Zelená ideologie a tato její extrémní odnož (klimatický alarmismus) jsou servírovány našim dětem a vnoučatům jako nesporné pravdy – a ti je také jako nesporné pravdy berou. Rodiče se tomu příliš neprotiví, neboť nemají silný názor (jsou do značné míry i oni sami svedeni z cesty) a nemají (a nesnaží se mít) dostatečné argumenty. Vrátím se k tomu v kapitole 1 při diskusi o knize australského geologa Iana Plimera.

Rozsáhlým systémem dotací a subvencí byl „polapen“ i byznys, od kterého bychom očekávali, že bude hájit elementární tržní principy. Opak je pravdou. Nehájí je. Brzy pochopil, že se vyplácí věnovat se nikoli produkci nejefektivnějších, nejproduktivnějších, nejlacinějších a hlavně nejžádanějších výrobků (spotřebních předmětů, strojů a zařízení), ale výrobků vůči CO_2 (a skandalizací hrozícím alarmistům) údajně přátelským.

Byznys byl „přesvědčen“ nikoli argumenty, ale penězi – státními dotacemi (nedobrovolně financovanými odběrateli energií) – a úsilím zbavit se smrtící státní regulace. Brzy pochopil, že se zisk dá maximalizovat nejrůznějšími způsoby. „Zelené“ produkty jsou díky státním dotacím ziskově velmi výnosné (na vlastní oči to u nás každý vidí např. na žlutých lánech řepky, která se stala tak oblíbeným produktem českého zemědělství).

Diskuse ve vědě – v klimatologii a ve vědních disciplínách, z nichž klimatologie vychází – je už dávno někde jinde. Mluvím o vědě, tedy o skutečné vědě, nikoli o aktivitě vědě se podobající, která jako na běžícím pásu produkuje výstupy, jež jsou na zakázku vytvářenou obhajobou klimatického alarmismu. Tomu nejde o klima, ale o potlačení lidské svobody.

Věda v minulosti nastolila jednu silnou vědeckou hypotézu – vliv koncentrace CO_2 na průměrnou teplotu na Zemi – a zacházela s ní jako s jakoukoli jinou. Pokusila se ji testovat. To přineslo dílčí výsledky, ale i nevýsledky. Ve vědě to není tak jednoznačné, jak tvrdí Al Gore, Rajendra Pachauri, Nicholas Stern a mnoho dalších celebrit mezi klimatickými alarmisty. Tito lidé, ne vědci, k tomu přidali ještě doplňkovou hypotézu o naprosté dominanci lidmi způsobených emisí CO_2 na koncentraci CO_2 v atmosféře, ač zastoupení CO_2 v atmosféře kolísá i bez vlivu člověka, a tím o přímém vztahu emisí CO_2 a průměrné teploty na Zemi.

Tato diskuse (či ideový souboj) se odehrává v prostoru, který je dobře znám ekonomům a dalším společenským vědcům. Nenacházíme se ve světě kontrolovaného experimentu a nejsme v situaci, kdy se snadno splní podmínka ceteris paribus. Data jsou v těchto disciplínách navíc často nekvalitní a nespolehlivá. Změřit průměrnou teplotu v průběhu dne ve městě velikosti Prahy je nesmírně obtížné, na celé planetě nemožné. Jsou navíc k dispozici pouze velmi krátké časové řady, z nichž se dá jen velmi riskantně extrapolovat na dlouhé období.4

Přesto se klimatologové, resp. představitelé této interdisciplinární – já bych řekl – doktríny (spíše než vědy) chovají jinak. V oboru, který není vědou v úzkém či standardně definovaném slova smyslu, extrapolují na desetiletí a staletí dopředu. Nevěřím, že je možné brát jejich „odhady“ (prezentované jako nesporná fakta) vážně.5

Kvalitě klimatického modelování se budu podrobněji věnovat v kapitole 2. Přesto chci už teď říci, že ekonometr ve mně, který ví, co znamená trpělivě hledat stabilní (a statisticky významnou) hodnotu jednoho jediného parametru v té či oné rovnici, při studiu klimatologických textů často nevěří svým očím.

Nejčastější hantýrkové slovo klimatologických modelářů je „kalibrace“ parametrů (česky řečeno následná úprava empirickou analýzou získaného parametru s cílem, aby výsledek vyšel tak, jak si modelář představuje, že je to správně). To je něco, co si zástupci jiných, skutečných vědních disciplín nedovedou představit. Samozřejmě že data leckdy chybějí, nebo jsou velmi „měkká“, i v jejich disciplínách, ale ani v té – tvrdými vědními disciplínami – za měkčí vědu považované ekonomii by nikoho nenapadlo „odhadnout“ velikost parametru jako průměr názorů odborníků či kolegů. (A to si o velkých makroekonometrických modelech, jejichž příkladem je model používaný naší centrální bankou, myslím své – nikoli to nejlepší.)

Je evidentní, že nejsme na poli vědy. Doktrínu lidmi způsobeného globálního oteplování uchopili politikové, novináři, ideologové, lobbisté, rent-seekers^6. Ti diktují – občas i zdráhajícím se, ale často na objektivitu v zájmu jiných „efektů“ zapomínajícím – vědcům, jak mají výsledky klimatologických modelů vypadat. Protože je to politikum, ne-li víra (nebo téměř náboženství).

Za uplynulých deset let se v této problematice leccos událo. Byly popsány tuny papíru. Konaly se stovky konferencí. Točily se zcela zkreslené a zavádějící filmy. Měnily se učební osnovy. Zakázaly se různé typy elektráren. Životní úroveň lidí byla drastickými zásahy snížena. Ale ideový spor zůstal na stejném bodě jako před deseti lety.

Za deset let došlo i k velkému posunu v Evropské unii, který byl zcela ve směru oslabení diskuse (a oslabení demokracie) a vítězství politické korektnosti. Tato, na první pohled věcně bezobsažná, ideologie se stala úspěšným nástrojem k prosazení názorů panujících levicových, progresivistických politiků (a jejich rádců). Politická korektnost nemá věcnou podstatu, jejím jediným základem je apriorní útok na staré, tradiční, většinové, konzervativní, status quo obhajující, na jakoukoli novinku nenaskakující myšlení. Je apriorním útokem na myšlení, které je založeno na víře ve standardní demokracii, ve státem co nejméně omezovanou svobodu jednotlivce, v rozum většiny obyčejných lidí oproti jakémusi mimořádnému moudru vyvolených (většinou sebou samými) jedinců.

Údajné ničení přírody přirozeným chováním a přirozenými aktivitami lidí je jednou z hlavních tezí politicky korektní pseudoavantgardy těch lepších, dále vidících, trávu růst slyšících, s ledními medvídky v Arktidě soucítících jedinců. Všech těch Halíků, Dienstbierů, Marksových – ale tímto způsobem zbytečně vyznamenávám tuto spíše náhodnou trojici. Asi bych měl ještě říci Obamů, Merkelových, Schulzů.

V této knize se nebudu věnovat dalšímu zásadnímu tématu dnešní doby, kterým je Evropská unie a její zvrat, který nastal v průběhu posledního desetiletí přijetím Lisabonské smlouvy. Všemi svými silami jsem se tomu snažil zabránit. O tom více v mých knihách Evropská integrace bez iluzí a Stěhování národů^7. Zmíněno musí být aspoň to, že centralizace rozhodování, touto smlouvou umožněná, je jednou z významných příčin tak snadného šíření apokalyptické doktríny globálního oteplování Evropou.

Mnoho z těchto věcí jsem diskutoval již ve své Modré, nikoli zelené planetě a nevidím nic skutečně významného, co bych právě teď měl ve svých názorech změnit, co bych dnes viděl jinak. Trochu se však posunul způsob a styl argumentace a i příroda nám za těch deset let leccos „vyvedla“. Přes výrazně rostoucí emise CO_2 od konce devadesátých let minulého století průměrná globální teplota téměř dvě desetiletí nerostla.

O tom všem se pokusím napsat v textu, který by mohl být v duchu Dumasových Tří mušketýrů nazván O globálním oteplování po deseti letech. V první kapitole zkusím zrekapitulovat, co se za těchto deset let v této věci dělo kolem mne (a se mnou). V druhé kapitole je rozebírána diskuse v klimatologické disciplíně či doktríně (zdráhám se říci vědě). Ve třetí kapitole diskutuji podrobněji ekonomické aspekty této problematiky a ve čtvrté její širší politické, ideové a světonázorové souvislosti.

KAPITOLA 1

Strašení globálním oteplováním nepřestává

S plynutím času se sice téměř plynule vynořovala témata jiná, ale toto téma zůstávalo. Tato kapitola není pasivním výčtem mých aktivit, ale nestandardní cestou, jak „nasvítit“ problém z různých stran.

Začít bych měl asi svou aktivitou politickou (v užším slova smyslu, neboť politickou aktivitou v širším slova smyslu je prakticky veškerá veřejná činnost prezidenta i exprezidenta). Prezident podle české ústavy nemá příliš nástrojů „přímé akce“. Nejdůležitější z nich je institut prezidentského veta.8 (Prezident by se např. mohl také zdráhat jmenovat ministra životního prostředí, ale to mi – v konkrétním případě chatrných vládních koalicí uplynulého desetiletí – nebylo umožněno. Role ministra Bursíka byla mimořádně negativní, nemělo by se na to zapomínat.)

Vetoval jsem čtyři zákony, které se přímo týkaly problematiky globálního oteplování. V dubnu 2010 to byl zákon o obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů, který se snažil extendovat obchodování s „povolenkami“ do dalších oblastí. Tehdy jsem argumentoval mimo jiné tím, že „sám cíl obchodování s tzv. emisními povolenkami, tedy údajné omezování produkce „skleníkových plynů“, je dalším drastickým zásahem do ekonomické svobody s velmi pochybným zdůvodněním“. V květnu 2010 to byl zákon o ochraně ovzduší, který požadoval povinné navýšení objemu biopaliv u motorových benzinů a u motorové nafty. Cílem této novely bylo snížit objem emisí skleníkových plynů vznikajících při spotřebě fosilních paliv. Uvedl jsem tyto argumenty:

… boj s CO_2je sám o sobě krajně sporný …vůbec není jasné, zda k nějakému jednoznačnému trendu vývoje globální teploty dochází, není jasné, zda se takové pohyby teplot odchylují od přirozeného kolísání teplot, není přesvědčivě prokázán vliv CO_2na vývoj globálních teplot a vliv CO_2produkovaného člověkem už vůbec ne. Chybí seriózní bilance negativních a pozitivních dopadů případných klimatických změn i zhodnocení efektivity nákladů opatření směřujících k omezení produkce tohoto plynu člověkem… Některé studie dospěly k závěru, že přírodě škodí více biopaliva než nafta a benzin… Plošné pěstování průmyslových monokultur povede k erozi půdy, k vyššímu používání hnojiv, ke znečištění dosud nepoužívaných pozemků… přinese zvýšení ceny pohonných hmot a snížení životnosti motorových vozidel.

K tomu je málo co dodat, snad jen to, že Poslanecká sněmovna mé veto přehlasovala, zdá se, že v rozporu s jednacím řádem, neboť to bylo těsně před volbami. Bylo to politicky organizované přehlasování, o polemiku s věcnými argumenty vůbec nešlo. Šlo o přijetí či nepřijetí politicky korektního „evropského“ myšlení. Žádné nové argumenty nebyly použity, šlo o „pouhé“ hlasování.

V březnu 2012 to byl zákon o podporovaných zdrojích energie, který dále rozšiřoval jejich okruh. V srpnu 2012 jsem vetoval zákon o hospodaření energií, který se snažil nutit jednotlivce i firmy k výstavbě nových i k rekonstrukci starších domů a jiných staveb tak, aby měly – zcela absurdně – „téměř nulovou spotřebu energie“. Měly se současně zavést i „povinné energetické štítky“, „průkazy energetické náročnosti budov a jednotlivých bytů“, energetické audity atd. Tento zákon vycházel ze směrnice Evropského parlamentu z roku 2010.

Ve svém vetu jsem uvedl, že „český zákon jde ještě dál, než vyžaduje EU“ a že „svým pojetím a účelem se řadí vůbec k těm nejhorším a svobodné společnosti nejškodlivějším zákonům, o jejichž podpis jsem byl jako prezident republiky požádán. Je překvapivé, že takový zákon předložila tato vláda“ (myšleno údajně pravicová vláda premiéra Nečase). Argumentoval jsem, že aplikace této novely „výrazně prodraží výstavbu nejen nových veřejných budov, ale i soukromých bytů a domů“. I toto mé prezidentské veto bylo přehlasováno.

Za mé „přímé“ vměšování se do politiky by snad bylo možné považovat i mé odpovědi na veřejném slyšení Výboru pro energii a obchod Sněmovny reprezentantů amerického Kongresu, které se konalo 21. března 2007. Jejich česká verze byla přetisknuta v mé knize Modrá planeta v ohrožení^9, které se budu více věnovat v další části této kapitoly. Pro americký Kongres jsem zformuloval i tyto věty (zkráceno):

Jako někdo, kdo prožil většinu svého života v komunismu, se cítím povinen říci, že největší hrozbou pro svobodu, demokracii, tržní ekonomiku a prosperitu na počátku 21. století není komunismus nebo jeho různé měkčí varianty. Komunismus byl nahrazen hrozbou ambiciózního environmentalismu. Tato ideologie hlásá, že jí jde o ochranu Země a přírody, a pod tímto sloganem – podobně jako kdysi marxisté – chce nahradit svobodný a spontánní vývoj lidstva určitým druhem centrálního (nyní globálního) řízení celého světa.

… Lidstvo už zažilo tragickou zkušenost s jedním velmi pyšným intelektuálním proudem, který tvrdil, že ví, jak řídit společnost lépe než spontánní tržní síly. Byl to komunismus. Selhal a zanechal po sobě miliony obětí. Dnes se vynořil nový ismus, který tvrdí, že je dokonce schopen řídit přírodu a skrze ni i člověka. Tato nadměrná lidská pýcha – stejně jako všechny předchozí pokusy – nemůže neselhat. Svět je komplexní a komplikovaný systém, který nelze organizovat podle environmentálního lidského projektu bez toho, aby se opakovala tragická zkušenost s plýtváním zdrojů, potlačováním svobody lidí a s ničením prosperity lidské společnosti.

Po celou dobu uplynulých deseti let zůstávalo téma globálního oteplování v centru mé publikační a přednáškové pozornosti, i když musím přiznat, že více v první než ve druhé polovině této dekády. V jisté chvíli bylo toto téma překryto soubojem s Lisabonskou smlouvou, která znamenala kvalitativní přelom ve vývoji Evropské unie směrem k její de-demokratizaci, centralizaci a k oslabení role a suverenity členských států. Hned potom se stala velkým tématem – tématem pro ekonoma lákavým – finanční, ekonomická a dluhová krize Evropy a celého západního světa, její příčiny i důsledky.10

Tématem brzy začala být (a dosud je) krize na Ukrajině, krize způsobená naprostým selháním Ukrajiny v ničím nenahraditelném transformačním úkolu – v přerodu země od komunismu (a nesuverenity v éře Sovětského svazu) k politickému pluralismu, tržní ekonomice a samostatnosti země. Toto její selhání bylo Západem využito k vyvolání nebezpečného a nás všechny ohrožujícího konfliktu s Ruskem. Mluvím o konfliktu Západu s Ruskem, Ukrajina je v něm pouze prostředkem a záminkou.

Do popředí naší i světové pozornosti se pak dostala řecká krize, která byla důsledkem omylu předčasného sjednocení evropské měny při výrazné ekonomické nekompatibilitě členských států eurozóny. Zatím posledním velkým tématem se pro mne stala migrační krize, diskutovaná zejména v knize Stěhování národů^11.

Tyto nikoli zanedbatelné krize ohrožující budoucnost, svobodu a prosperitu evropského kontinentu mají své konkrétní příčiny, které zde není důvod podrobně rozebírat. Mají ale také některé příčiny s tímto tématem podobné či shodné. Mají dokonce jednu příčinu, či spíše prapříčinu, společnou. Tou je lidská nepokora, vycházející z prosazení se moderních (či spíše pseudomoderních) ideologií, jak já říkám „ismů“, které mají stejnou podstatu jako ideologie environmentalismu. A ta představuje základ, na němž byla vybudována alarmistická doktrína lidmi způsobeného globálního oteplování.

Ve všech z těchto „ismů“ je něco předsazeno lidské svobodě. Ve všech z nich mají lidé omezovat svou svobodu ve jménu něčeho „vyššího“, i když se při pozorném zkoumání těchto ideologií rychle objeví, že to není nic vyššího, ale často daleko „nižšího“ (i když já toto „nižší“ nepodceňuji). Je to sice na stupnici „vznešenosti“ nižší, ale je to svými dopady daleko silnější. Jsou to sobecké materiální a mocenské zájmy těch, kteří tyto „ismy“ prosazují právě pro realizaci svých zájmů.

Relativně náhlé „vyrojení se“ těchto „ismů“ v posledních desetiletích – multikulturalismu, environmentalismu, humanrightismu, feminismu, genderismu, homosexualismu (neplést s homosexualitou), islamismu, ale i jejich „nad-ismu“, který já označuji slovem evropeismus^12 – náhlé a náhodné není. Oslabení klasických liberálních a konzervativních doktrín bylo v té době už natolik silné, že lidé Západu vzestup těchto moderních ideologií nebyli schopni zabrzdit.13

Nyní zpátky k environmentalismu a klimatickému alarmismu, resp. k mému angažmá v souboji s nimi v průběhu posledního desetiletí. Jakoby „před závorku“ musím vytknout připomenutí překladů mé původní Modré, nikoli zelené planety do osmnácti jazyků. Byly to jak jazyky sousední, evropské: němčina, angličtina, polština, ruština, francouzština, španělština, italština, portugalština, dánština, holandština, srbština (černohorština), bulharština, slovinština, albánština, tak i jazyky daleko exotičtější: arabština, japonština, čínština, indonéština. V případech, kdy to bylo možné, se člověk snažil s překladateli o vhodnosti použitých slov a termínů občas polemizovat, ve většině případů však nezbylo než akceptovat pro mne „zcela nesrozumitelný“ text. Snad nebylo hlavní poselství knihy „ztraceno v překladu“.

Na mnoha místech jsem se křtu přeložené knihy zúčastnil. V hlavě mi utkvívá např. uvedení knihy v Indonésii v roce 2012 (vzpomínám na vedro – nikoli způsobené lidmi – v Jakartě a na velmi vstřícné tamní publikum při prezentaci knihy), ale naproti tomu např. naprostá nedůvěra, ne-li nevraživost novinářů na tiskové konferenci v baště environmentalismu, v chladném Berlíně, v roce 2007, abych jmenoval dva extrémy. Snad tam všude tato kniha nějakou stopu zanechala.

Kromě knih překladových jsem na toto téma publikoval v roce 2009 knihu další, s názvem Modrá planeta v ohrožení, kterou také vydalo pražské nakladatelství Dokořán (viz pozn. 9). Kniha je sborníkem textů o globálním oteplování vzniklých od vydání Modré, nikoli zelené planety do poloviny roku 2009, tedy za první dva roky.

Její první polovina diskutuje problém globálního oteplování jako problém lidské svobody, druhá se snaží formulovat pohled ekonomie na tyto věci. Pokusil jsem se v ní např. rozvinout kapitolu 4 své původní knihy o ekonomickém jádru problému, který vidím v diskusi o diskontní sazbě. Ta představuje, alespoň pro ekonoma, klíčový parametr jakéhokoli uva-
žování o budoucnosti. Východiskem k tomu byl můj článek „Pár slov k povinnosti diskontovat budoucnost“14. Ještě daleko více, a daleko teoretičtěji, jsme o tomto problému psali s Dušanem Třískou v textu „Ke kritice používání konceptu solidarity a diskriminace v intertemporální analýze tzv. globálních problémů“15. O tento náš text byla rozšířena původní Modrá, nikoli zelená planeta ve svém druhém vydání, které vydalo také nakladatelství Dokořán (v roce 2009).16

Doma i v cizině jsem pronesl desítky projevů, přednášek a vystoupení. Za všechny chci na prvním místě zmínit projev v New Yorku v roce 2007 na konferenci OSN, která se speciálně věnovala právě tomuto problému.

Byl jsem jediný ze 193 hlav států či vlád, kdo se odvážil s doktrínou klimatického alarmismu zásadně polemizovat. Nejen to. Byl jsem i jediný, kdo byl skutečným aktivním odpůrcem této doktríny, i když ke mně večer na recepci pořádané prezidentem Bushem v hotelu Waldorf Astoria řada světových státníků přišla, děkovala mi a říkala, že mají velmi podobný názor. Na můj dotaz, proč ho také nevyjádřili nahlas, byla jejich odpověď velmi smutná: to v naší zemi není možné. Mé vystoupení si – pro nezapomínání – zaslouží být publikováno celé, protože odráží realitu doby:

Zodpovědní politici vědí, že musí jednat, je-li to nezbytné. Vědí, že je jejich povinností iniciovat vhodná opatření, může-li dojít k ohrožení občanů jejich zemí. A vědí i to, že se musí domlouvat s kolegy z dalších zemí, nemůže-li být problém uzavřen do hranic jednotlivých států. Přispívat k tomu je jedním z hlavních důvodů existence institucí, jakou je Organizace spojených národů.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zničí nás klima, nebo boj s klimatem?.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.