Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Martin Patřičný

Pracujeme se dřevem
základní příručka

5., přepracované vydání

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 6477. publikaci

Odpovědná redaktorka Věra Slavíková
Sazba Jakub Náprstek
Formát ePub Štěpán Böhm
Fotografie na obálce Jan Šilar
Fotografie v textové části Martin Patřičný, Vladimír Svoboda,
Idea Import.ante s.r.o., Miroslav Gálik, Peter Karas
Fotografie v barevné části Jan Šilar
Kresby Šárka Široká a archiv redakce

Počet stran 112
Páté, přepracované vydání, Praha 2017
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a.s., 2017
Cover Design © Grada Publishing, a.s., 2017

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-271-9621-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-9620-3 (pdf)
ISBN 978-80-271-0307-2 (print)

Věnováno Jirkovi.

Poděkování patří VOŠ a SUPŠ v Praze 3 na Žižkově náměstí,
kde vznikly fotografie většiny strojů a dalšího vybavení dílny
(obr. 15, 16, 22, 23, 35, 36, 38, 39, 40, 48, 49, 55, 56, 63, 65, 73, 79).

Úvodem

Páté vydání knihy je bezesporu úspěchem jejím, autora i nakladatele. Já mám pocit, že hlavně dřeva! Proto jsem na úvod seškrtal úvody minulé. Popularita dřeva nejen trvá, ale stále roste. Na trhu se zabydlela taková žeň literatury o dřevě, že začíná být problém si vybrat. Takže – toto je základní příručka o práci s materiálem, který je nám tak blízký především tím, že byl „živý“ a že jsme s ním miliony let žili pospolu. Proto mu můžeme porozumět. Najdete tu, jak doufám, ty nejdůležitější informace a snažili jsme se je i zpřehlednit a aktualizovat. Jen dřevo se nezměnilo. Doba dřevěná neminula, stále trvá. Je dobré mít alespoň tuto jistotu.

Cokoliv si ze dřeva uděláte s chutí, pro někoho i pro sebe, vás bude těšit. Tvořit můžete v podstatě dvěma způsoby – buď víte předem, alespoň přibližně, co chcete dělat, nebo nějaké dřevo získáte, přijde k vám, zaujme vás a vy pak vlastně pracujete společně s ním. Pak už pro vás není jen materiálem. Rukama a domácím strojním vybavením můžete jen občas konkurovat dnešní leckdy špičkové technologii. Jste-li prakticky zaměřeni, je třeba se s tím vyrovnat. S postupující technikou a automatizací máme čím dál větší potřebu mít doma něco svého. A je dobře, když děti vidí tátu „pracovat“ (o ženě nemluvě).

Práce se dřevem je voňavá a krásná, nicméně pro úspěch v ní je nutno mít na paměti jednu hlavní věc: dřevo, než se k vám dostalo do dílny či na stůl, bylo stromem, individualitou, živým tvorem. A jeho vlastnosti tomu odpovídají. Dřevo prostě není neměnné. Mám za sebou hezkých pár let hraní si s ním, výstavy, debaty… Ale nemylte se, nevytahuji se. Mohu radit jen proto, že jsem vlastnoručně napáchal řadu chyb (i krvavých) a o některé z nich se s vámi podělím, abyste je nedělali i vy. Cílem tvorby není mít zjizvené ruce (nejen je).

Soustředím se především na ruční práce, větší stroje a zařízení pomíjím. Rovněž vás nevybavím detailním popisem a návodem, jak udělat z překližky či dřevotřísky poličku – odkazy na podobné návody lze v dostatečné míře najít v seznamu použité literatury.

V úvodní části píšu o dřevě a práci s ním obecně (zdaleka ne vyčerpávajícím způsobem). Ve střední probírám různé techniky obrábění dřeva a závěrečná část je věnována těm druhům výrobků, o nichž příliš literatury není a které si může zkusit každý, leccos i s dětmi, bez nějakého zvláštního vybavení. Čerpám většinou z vlastních zkušeností, takže pokud nenajdete přímo to své téma, odpusťte. Nikdo toho neumí dost…

Tato kniha by měla posloužit jako malý rádce, jehož prostřednictvím vám mohu nabídnout svou pomoc. Avšak to rozhodující a důležité jste vy. Vaše myšlenky, chuť, láska ke dřevu, ruce…

A nejdůležitější jsou stromy. Naši miláčkové a naše naděje na přežití…

Součástí knihy jsou vedle několika dalších vlastních ukázek dřevěných výrobků i otázky, které mi při různých besedách často kladete, a já se na ně pokouším srozumitelně odpovědět. Přeji vám, aby s vámi dřevo spolupracovalo.

Martin Patřičný

Tohle nepřeskočte!

Zkuste si představit strom jako velký svazek velmi tenkých trubiček. Pomůže vám to mimo jiné k pochopení pevnosti dřeva. Vidíte v krajině vysoký strom, jak se kymácí v prudkém větru a jen málokterý se zlomí. Takže v podélném směru je dřevo nejpevnější (obr. 1 a 2).

Obr. 1 Největší pevnost

Obr. 2  Nejmenší pevnost

Při jakémkoli obrábění postupujte od kořene do koruny (obr. 3) – ne v opačném směru. To platí při osekávání větví, při řezbě dláty či hoblování. U prkna či fošny některých dřevin lze ze dřeva směr vláken dobře vyčíst.

Obr. 3  Směr růstu stromu

1Stručný přehled dřev našich nejznámějších stromů

Tisíce let jsme my, lidé, žili se dřevem a používali ho. Po celou tu dobu jsme získávali dva základní okruhy vědomostí – jednak o zpracování dřeva, jednak o dřevě samotném. Pro účely této útlé publikace jsem vybral devatenáct našich nejznámějších druhů dřev (čtrnáct v nich najdete v barevné příloze) a pokusil jsem se je velmi stručně (a možná i nedostatečně) popsat. Snad to ale bude pro začátek stačit. Vážnější zájemce o obecnější poznání musím odkázat na své knihy Dřevo krásných stromů a Velká kniha o dřevě.

Jednotlivé druhy ukazuji ve třech základních pohledech – řezech (obr. 4):

a)příčný – transverzální,

b)středový – radiální,

c)tečný – tangenciální.

Obr. 4  Základní řezy: a) příčný, b) středový, c) tečný

Každý řez je jiný, proto se u každého druhu dřeva zobrazují všechny tři. Řezy jsou obroušené a přírodní, tzn. bez vosku, laku apod. – viz barevná příloha s vyobrazením řezů jednotlivých stromů.

Nejčastější otázka, kterou dostávám, zní: „Které dřevo máte nejraději?“ Chci-li být vtipný, parafrázuji text k písničce Jiřího Suchého a odpovídám, že to, které mám zrovna v ruce. Serióznější odpověď je však zřejmá – každé dřevo je na něco a hodí se k něčemu jinému. Každé má někde své místo a jinam nepatří. Je totiž nesmysl dělat z topolu topůrko, z borovice obklady sauny či ze dřeva břízy okenní rám.

Dřeviny dělíme především na jehličnaté a listnaté.

V úvodu jsem vás požádal, abyste si strom představili jako velký svazek tenkých trubiček, říkejme jim zde cévy. Listnaté stromy se od sebe liší tak, že některé listnáče mají cévy kruhovitě uspořádané (uspořádané cévy tvoří jednu vrstvu v letokruhu) a jiné listnáče mají cévy volně roztroušené. Letokruhy vyznačují pravidelné roční přírůstky stromu a umožňují „čtení“. Mají širší jarní a užší letní vrstvu.

Hlavními zástupci dřevin s cévami kruhovitě uspořádanými jsou dub, jasan, jilm, akát. Cévy volně roztroušené mají tvrdá dřeva – buk, javor, habr, a měkká dřeva – lípa, olše, topol viz barevná příloha.

Smrk

Dřevo smrku je smetanově bílé až nahnědlé, s výraznými letokruhy. Na všech třech řezech snadno zaznamenáme zřetelné barevné odlišení jarní a letní přírůstkové vrstvy dřeva. Jádro není barevně odlišeno, pokud se místy (od oddenku) vyskytuje ve dřevě tmavší zahnědnutí, jedná se o vadu, počátek hniloby. Smrk je i přes svou měkkost houževnatý, poměrně pevný a pružný. Ze všech jehličnanů je také nejznámější a nejpoužívanější (viz barevná příloha).

Borovice

Dřevo borovice je měkké, křehčí než smrk, bělová část je smetanově bílá až k okru, jádro oranžově hnědé až dorezava. Letokruhy jsou výrazné. Bělové dřevo trpívá charakteristickým zamodráváním došeda, což se považuje za vadu na kráse. Díky odolnosti se borové dřevo dodnes používá především na okna a dveře, včetně rámů. Mořidla i nátěry přijímá borovice hůře než smrk, její jádrové dřevo se také obtížněji lepí. Největší nevýhodou při obrábění a broušení borového dřeva je silné zanášení nástrojů či brusiva (viz barevná příloha).

Modřín

Modřínové dřevo je polotvrdé, tvrdší než smrkové nebo borové, pevné a trvanlivé. Bělová vrstva je světle žlutohnědá, jádro okrové až červenohnědé. Na vzduchu a po napuštění tmavne. Texturu (kresbu letokruhů) má hustší než smrk a vyniká krásou mnoha drobných, většinou dobře zarostlých součků. Dobře se obrábí, nezalepuje nástroje tolik jako borovice a lépe přijímá lepidla i napouštění. Odedávna se modřín používal k výrobě masivního nábytku, schodů, zábradlí, obložení a podobně (viz barevná příloha).

Akát

Od úzké hnědobílé běli jde ke dřeni žlutozelenohnědá barva, s rozdílnou, mnohdy zajímavou kresbou. Letokruhy jsou dobře viditelné. Akátové dřevo je těžké, velmi tvrdé, značně pružné a houževnaté. Dobře odolává vodě i počasí. Poměrně dost „pracuje“, trhá se a bortí. Při rychlém sušení praská. Ideálně se hodí na silně namáhané násady, topůrka a rukojeti (viz barevná příloha).

Dub

Dubové dřevo je jedno z nejžádanějších už odedávna. Má poměrně úzkou, světlehnědou běl a široké, stejnoměrně hnědě zbarvené jádro. Základními vlastnostmi dubového dřeva jsou tvrdost, pevnost, houževnatost a trvanlivost. Z našich dřev nejdéle vzdoruje nejen povětrnostním podmínkám, ale i střídání vlhka a sucha. Z dubového dřeva se vyráběly piloty k mostům a lávkám, sudy i mlýnská kola, za všech dob bylo oblíbené v nábytkářství. Využívalo se v masivu i na krájení dýh. S dubem pracovali a pracují řezbáři a sochaři, dá se řezat dláty i napříč vláknům. Dobře se lepí i moří (viz barevná příloha).

Jasan

Běl, u mladých stromů široká, u starých užší, je smetanově bílá, u některých jedinců bělejší než javorová, jindy narůžovělá. Jádro bývá nepravidelně ohraničené, tmavohnědé. Výrazné letokruhy vytvářejí krásnou kresbu, která má na starém nábytku nazlátlý lesk. Šikmo řezané pásky se používaly k vykládání. Dřevěné obklady, prkna či dýhy jsou nejžádanější tam, kde se objevuje kontrast jádra a běli, nebo v místech srůstu. Dobře se opracovává, soustruží i leští. Jasanové dřevo je pevné, tvrdé, houževnaté, z našich dřevin je nejpružnější. Používá se proto na výrobu lyží, saní, luků, topůrek či madel a dodnes se z něho zhotovuje tělocvičné nářadí (viz barevná příloha).

Ořech

Ořechové dřevo je velmi ceněné. Běl má šedobílou, někdy s jasně žlutými skvrnami na okrajích směrem k lýku. Jádro je proměnlivé, většinou tmavohnědé. Bývá černě ohraničeno a barva závisí na půdních podmínkách. Dřevo je tvrdé a pevné, díky obsahu třísla i poměrně trvanlivé. Dobře se obrábí, ohýbá, soustruží i řeže dláty. Odedávna se používalo k dýhování nábytku i vykládání (intarzie) (viz barevná příloha).

Habr

Habr je z našich dřev nejtvrdší a touto vlastností se může srovnávat jen s některým akátem či javorem babykou. Jeho dřevo je husté, stejnoměrně šedobílé až hnědobílé. Barevné změny lze najít u starších kusů okolo dřeně. Po vyschnutí je stálé. Dobře přijímá lepidlo i mořidla, je bez lesku. Napodoboval se jím eben. Habr se používal a dodnes se používá na čepy, palice i šrouby, na klíny, na hoblíky, rukojeti apod. (viz barevná příloha).

Buk

Bukové dřevo patří z listnáčů k nejznámějším. Je tvrdé, málo pružné a poměrně pevné. Barvu má světle hnědou až narůžovělou, pařením získává tmavší, charakteristickou barvu. Je stejnorodé a husté. Používá se v nábytkářství, na ohýbaný nábytek i na krájení dýh. Trvanlivostí nevyniká, ale velmi dobře se obrábí, moří a lepí (viz barevná příloha).

Javor

Javorové dřevo patří k nejsvětlejším z našich dřev, je smetanově slonovinově bílé, do krémova. Okolo dřeně či suků se někdy objevují zelené nebo černohnědé pruhy a skvrny. Někdy se tvoří široká, tmavá, nepravidelně ohraničená dřeň. Jinak jádro není barevně odlišeno. Dřevo je tvrdé a lesklé. Dobře se opracovává, soustruží, moří, bez problémů přijímá lepidlo. Často se ještě vyběluje peroxidem a čpavkem. Kvůli kontrastu se používá v nábytkářství, v dýhách i v masivu (viz barevná příloha).

Bříza

Dřevo břízy je smetanově bílé, někdy našedlé, nahnědlé i narůžovělé, bez lesku. Je stejnoměrně husté, středně tvrdé, pevné, dobře se ohýbá. Za syrova se řeže (dláty) mnohem lépe než po vyschnutí, jako ostatně většina dřev. Špatně odolává vlivu počasí, podléhá zvláště hnilobě a houbám. Vždy se používalo na topení, hlavně jako polena do krbů. Při sušení na vzduchu proschne bez prasknutí na obvodu i v kulatině (do průměru cca 15 cm), a proto je odedávna mají v oblibě především soustružníci. Dodnes se z něj točí korbele, vázy, svícny, kořenky či slánky. Dobře se moří i přijímá lepidlo. Vzrostlé silné kmeny se krájejí i na dýhy (viz barevná příloha).

Lípa

Smetanově až žluto či šedobíle zbarvené, poměrně pevné, měkké dřevo je stejnoměrně husté. Není příliš trvanlivé a musí se chránit zejména před červotočem. Po kvalitním vysušení se nebortí a málo sesychá. Dobře přijímá lepidlo, dobře se tónuje a moří. Lze je čistě řezat dláty, a to i přes vlákna. Lipové dřevo je především nepostradatelným materiálem pro řezbáře (viz barevná příloha).

Olše

Dřevo je žluté, někdy narůžovělé až šedooranžové. Je stejnoměrné, bez výrazných letokruhů a barevně odlišeného jádra. Olšové dřevo je měkké, pevné, snadno se štípe, dá se řezat dláty i přes vlákna. Dobře přijímá lepidlo. V řezbářství je z „měkkých“ dřev hned po lipovém nejoblíbenější, ale stejně jako lipové dřevo je třeba jej chránit před červotočem (viz barevná příloha).

Topol

Topolové dřevo je měkké, řídké, nepříliš pevné, na řezu chlupaté. Je lehké, dobře se moří a přijímá všechny druhy lepidel. Používá se na krájení dýh na tzv. poddýžky. Dobře vyschlé topolové dřevo se dá použít jako obklad do suchých saun, neuvolňuje pryskyřici (viz barevná příloha).

Třešeň

Dřevo je tvrdé, pevné, pružné a houževnaté, s poměrně výraznými letokruhy. Bělová část je úzká, smetanově narůžovělá až žlutá, jádro červenohnědé, na vzduchu časem červená a tmavne. Lesní stromy mívají dřevo trochu tmavší. Krájené dýhy, masivní fošny nebo prkna upoutávají výraznou kresbou. Třešňové dřevo se dobře obrábí, má mírný lesk. Špatně se řeže dláty přes vlákna, ale pro soustružnické a truhlářské práce je vhodné. Hodně se bortí a „pracuje“, přířezy je nutno sušit pomalu a důkladně je proložit. Používá se v nábytkářství (viz barevná příloha).

Švestka

Dřevo švestky je husté, stejnoměrné a velmi tvrdé. Lze využívat jen menší kusy, které se však musí sušit zatížené a pomalu. Běl je úzká, žlutá, někdy našedlá, jádro růžovo až červenohnědé. Dobře se soustruží i řeže. Na nábytku může být funkční ozdobou. Patří do dílen šperkařů, restaurátorů či výrobců exkluzivního nábytku (viz barevná příloha).

Pro zajímavost doplním výčet nejznámějších dřev ještě o tři další, a to formou citace z knihy Jana Kubeše Praktická technologie dřeva, která vyšla v roce 1931 v Českých Budějovicích (str. 32–33):

Vrba

„Vrba je příbuzná topolu; pro stavbu a truhlářství nemá významu, ale v košikářství je důležitá, zvláště košikářská bílá, žloutková a červená, jež mají mladé pruty ohebné; jiné druhy jsou lámavé. Vrba roste všude na vlhkých místech mimo tropy, je jí mnoho druhů; jelikož pel květů vítr roznáší, proto je též mnoho míšenců. Některé rostou jen keřovitě, jiné jako stromy as 12 m vysoké. Na hřbitovech a v parcích, sázívá se vrba smutková. Dříví vrbové nemá ceny, ani jako palivo; je příliš řídké. Odvaru z listí vrby mandlovky užívá se též místo chininu. Pravý chinin, jenž je důležitým lékem, na příklad proti malárii, připravuje se z kůry chinovníků, kteréž jsou domovem v jižní Americe; nyní se však pěstují široce v jihovýchodní Asii a mají zde v kůře a v lýku až 10 % chininu.“

Jeřáb

„Jeřáb má tvrdé dřevo, jemného vlákna, jehož využívají soustružníci a řezbáři na drobnosti. Je to význačný strom hornatých krajin, kde se sází podél silnic a na okraji lesů; z mládí rychle zdravě roste, později zvolní a dostává často rakovinu. Plody – červené jeřabiny jsou na podzim vítanou krmí ptactvu, také se z nich vyrábí kořalka nevalné příchuti. Chutnější plody má jeřáb ovocný, v nějž lze obyčejný jeřáb roubováním zušlechtiti. Podobné dřevo i užití má střemcha, černý bez, hloh a brslen. Namořením jich na černo napodobuje se eben a sloužívají k hotovení foukacích nástrojů – fléten a klarinetů.“

Zimostráz

„Zimostráz či buxus dává nejtvrdší a nejhutnější evropské dřevo; u nás vede se pouze v zahradách co ozdobný i v zimě zelený keř (přesazením drobné listí ztrácí), na jihu vyrůstá v dosti slušný strom. Dřevo nepříjemně páchne, mívalo důležitost v dřevorytectví.“

Smrk (Picea)

Borovice (Pinus)

Modřín opadavý (Larix decidua)

Trnovník bílý, akát (Robinia pseudoacacia)

Dub (Quercus)

Jasan (Fraxinus)

Ořech královský (Juglans regia)

Habr obecný (Carpinus betulus)

Buk lesní (Fagus sylvatica)

Javor (Acer)

Bříza bělokorá (Betula pendula)

Lípa (Tilia)

Olše (Alnus)

Topol (Populus)

Vesnice (skládané a lepené dřevo)

2Získávání a sušení dřeva

2.1Nákup

Dřevo můžete kupovat na pile, ve stavebninách i ve specializovaných prodejnách. Řezivo je rozděleno na jehličnaté a listnaté a je barevně značené podle kvality. Většinou budete kupovat modře značenou II. třídu.

Podle příčného řezu (obr. 5), tloušťky a délky se materiál dělí na prkna, fošny, hranoly, polštáře či krajiny. Fošny a prkna mají, kromě té naší obecné ještě dřevařskou – pravou a levou – stranu. Pravá strana je ta, která je blíže ke středu kmene, levá míří ven, směrem ke kůře (obr. 6).

Obr. 5  Druhy řeziva

Obr. 6  Dřevařské strany: levá strana – blíž k obvodu kmene, pravá strana – blíž ke dřeni

Palubky, lišty a podobný sortiment mívají i v železářstvích. Cena se počítá u většiny pilařského sortimentu za 1 m3, u lišt za délkový metr a u palubek za m2. Koupíte-li syrové dříví, je třeba nechat jej vyschnout (viz kapitola 2.2 Sušení dřeva).

V některých prodejních řetězcích zakoupíte už dřevo nejen suché, ale i hoblované a někdy i broušené, rovněž lišty a další polotovary, včetně soustružených. Tím vám většina přípravných a zdlouhavých prací odpadne, ale seženete jen to, co žádá průměrný kupující.

Doposud jsme mluvili pouze o dřevu v masivu. V hájemství starých řemesel se ani nic jiného nepoužívalo, pokud byla třeba větší deska, spojovaly se přířezy do desek. Potřebujete-li větší desky dřevěné povahy, můžete si vybrat – spárovku, laťovku, překližku.

Spárovka je deska lepená z hranolků, lišt, v podélném směru se lišty lepí na sraz a v příčném směru na ozub, kterému se říká cink (obr. 7).

Obr. 7  Spárovka

Laťovka je také z hranolků – latí, taky jsou mezi nimi v podélném směru mezery, ale na latích je (z obou stran) nalepena kolmo k vláknům silnější dýha zvaná poddýžka, na ní zase kolmo dýha (je lacinější a nebývá vždy) a nakonec finální dýha (obr. 8).

Obr. 8  Laťovka

Dýha je tenký (skoro) list ze dřeva. Dělá se buď loupáním z napařeného válce, který se otáčí proti noži (a to není ten z kuchyně), nebo krájením napařeného hranolu.

Překližka vznikla od slova překlížit, klížit – překlížení znamená, že se jednotlivé dýhy (vrstvy nejméně tři) lepí křížem, kolmo na směr vláken. Překližka se vyrábí v různých kvalitách (stavební, truhlářská), tloušťce a s různým počtem vrstev. Jde o velmi pevnou desku.

Dřevotřísky, hobry či sololit lze pochopitelně použít také, ale mají toho se dřevem už málo společného. Značnému zájmu a oblibě se těší dřevoštěpková deska OSB (obr. 9). Jedná se o dřevěnou desku, jejíž štěpky – hobliny jsou kontrolovaně složené a uspořádané do tří vrstev, navzájem spojené vodovzdornou pryskyřicí. Je to materiál odolnější a pevnější než dřevotříska, dobře se opracovává a dá se opravit.

Obr. 9  OSB deska

I když výrobci uvádějí, že OSB desky jsou zdravotně nezávadné a díky výrobě z odpadového dřeva i šetrné k životnímu prostředí, přeci jen je nejlepší brát si domů co nejméně nátěrů a lepidel, hlavně těch o kterých nic nevíme.

2.2Sušení dřeva

Máte-li plnou kapsu, jděte do specializované prodejny (či výrobního závodu, jenž má sušárnu), zakupte potřebné suché, ohoblované dřevo, případně i broušené, a můžete se věnovat už jenom vlastní práci. Velká většina případů je však jiná.

Sousedovi uschla třešeň, kmen má průměr asi 30 až 40 cm a dřevo vám nabídl. Co s ním?

Nejlépe je kácet v klidu mízy, nenechat kulatinu ležet na zemi, ale hned po poražení a odřezání větví ji podložit. Abyste dřevo uchovali, je třeba ho co nejdříve zpracovat k usušení. Kulatina se suší obtížně, v domácích podmínkách i zdlouhavě, a tak, máte-li možnost nechat kmen rozřezat (na katru) na prkna nebo fošny, udělejte to.

Až si řezivo přivezete, bude patrně nehraněné (neomítnuté). Pokud ještě předem nevíte, co z něho budete dělat, doporučuji odřezat (třeba na cirkulárce) okraje prken (minimálně je zbavit kůry a lýka). Jednak se v nich dobře drží vlhkost a jednak jsou oblíbeným útočištěm plísní, hub i dřevokazného hmyzu. Fošnu či prkno ze středu kmene je dobré rozříznout a místa s dření odřezat úplně. Od středu se totiž nejvíc šíří praskliny.

Řezivo je potom třeba dobře uskladnit. Vyberte si vhodné stanoviště, které není přímo na slunci. Spodní vrstva musí být vodorovná na délku i šířku a umístěná tak vysoko, aby prostor pod sušeným dřevem byl volný, nezarostlý, minimálně 30 cm. Jednotlivé fošny a prkna skládejte na sebe tak, aby kolem dřeva všude mohl proudit vzduch v co největší míře.

Pokud máte menší množství dřeva, uskladněte ho na půdě. Větší množství se ukládá venku do tzv. hrání (obr. 10). Ve vlastním zájmu tuto fázi nepodceňujte. Řezivo prokládejte lištami, tzv. špánky (2,5×2,5 cm). Na každých 50 až 70 cm délky přijde jedna lišta, podle síly a druhu dřeva. Hotovou hráň či jen naskládanou a proloženou kulatinu je třeba svrchu zatížit a chránit před deštěm a sněhem (přikrýt, zastřešit). Někteří dřevaři tvrdí, že první dva roky má dřevo dubu zůstat nepřikryté. Čela prken, fošen či trámků je dobré natírat např. zbytkem barvy, bílým latexem apod. Omezíte tím popraskání (obr. 11).

Obr. 10  Hráň

Obr. 11  Rozpraskaná čela fošen

Je-li přímo ve vašem okolí dřevokazný hmyz (staré napadené trámy, palivo, apod.), lze dřevo preventivně ošetřit vhodným postřikem (Pozor, jedy! Čtěte návod k použití!). A pak už můžete klidně spát a čekat. Jak dlouho? Dřevo se tímto způsobem venku suší na rovnovážnou vlhkost. To znamená, že vlhkost dřeva je stejná jako vlhkost v jeho okolí. Smrkové řezivo, řekněme coulová prkna tloušťky cca 25 mm, této rovnováhy dosáhnou už během jedné sezony. Dubové pěticentimetrové fošně to trvá 3 až 4 roky, ale u tohoto druhu se říká: „Co centimetr, to rok“. Ještě jednou opakuji – ve dřevě je voda!

Obr. 12  Tvarové změny přířezů

Důležité

a)Vlastnosti dřeva mokrého jsou jiné než suchého.

b)Vlastnosti se výrazně mění podle druhu dřeva. Topůrko nedělejte z topolu, zábradlí venku z břízy v kůře, lavici do sauny z borovice…

c)Vlastnosti se mění i podle toho, kde strom vyrostl a jaké měl podmínky k životu. Ano, i to je důležité. Habr, který vyrostl v chudé, suché půdě na kraji lesa se liší od habru z lužního lesa, který vyrostl v zápoji. Tedy mezi jinými stromy. Liší se i  vzrůstem.

Do bytu s dálkovým vytápěním musí být dřevo vysušeno na 8–10 % vlhkosti. Do chalupy, vytápěné kamny, stačí na 10–12 % a venku může mít 14–16 %. Pokud nemáte speciální vlhkoměr, dá se použít jednoduchá metoda našich předků. Ti vyzrálé dřevo vysušené na rovnováhu ukládali na konci sezony (zpravidla v září) dovnitř do dílen a vyrovnávali ho na palandy, rošty pod stropem. Tam dřevo dosychalo a bylo po ruce. Pokud dílnu neměli, uskladnili přířezy tam, kam chtěli budoucí výrobek umístit.

Obr. 13  Tvarové změny prken a krajin (přehnáno)

V současné době je na trhu řada různých vlhkoměrů. Jsou důležité zvláště před nátěry, např. oken či dveří. Výrobci nátěrových hmot uvádějí maximální vlhkost dřeva pod nátěr. Pro běžné použití stačí bateriový vlhkoměr opatřený hroty.

Obr. 14  Fošna

A teď se vraťme ke kulatině, kterou nechcete či nemůžete nechat rozřezat.

Pokud z ní nebudete dělat např. totem, je třeba ji pomocí palice a klínů rozštípnout na čtvrtky, zbavit ji kůry a čela opět natřít. Pro jistotu, zvlášť na staré půdě, ji musíte chránit před hmyzem preventivním postřikem. Svou materiálovou základnu pochopitelně každý hospodář jednou, či dvakrát do roka kontroluje.

Existuje ještě více způsobů sušení i různé typy sušáren – od malých, po průmyslové – kondenzační, vysokofrekvenční apod. Podle toho jakým způsobem se přenáší teplo ze sušicího prostředí do materiálu, můžeme sušit vzdušně předehřátou parou, dielektricky, kontaktně, mikrovlnným zářením atd. Při umělém vysoušení se díky zvýšení teploty v jádru zároveň zničí i všechny zárodky dřevokazného hmyzu, plísní a dřevokazných hub.

Pro nás jsou však zajímavé spíše postupy řemeslníků z dřívějška. Ti totiž sušili mnohdy až polotovary. Například troky, různé necičky a nádoby se za syrova hrubě opracovaly (vydlabaly, odebral se střed) a pak se po etapách přemisťovaly z vlhkých míst na místa sušší a sušší. Po vysušení se teprve dokončovaly.

Soustružníci zase věděli, že třeba břízu lze sušit bez praskání i v kulatině, a to zhruba až do 15 cm v průměru. Ze slabších kmenů se loupala v pásech kůra zhruba po 20 cm tak, aby na koncích zůstala. Pak se kmeny stavěly na návětří.

Voraři dřevo plavili. Plavené a vylouhované dřevo se po rozřezání méně deformovalo a bylo stálejší v tvaru. Obdobou plavení jsou sušárny, kde se řezivo nejprve napaří, aby pak s přijatou vodou ochotněji odevzdávalo i tu svou, včetně tzv. ústrojných látek.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pracujeme se dřevem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.