Ukradený prsten

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Ivana Peroutková

Ukradený prsten – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Ivana Peroutková

Ilustrovala Nanako Ishida

Albatros

© Ivana Peroutková, 2017

Illustrations © Nanako Ishida, 2017

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2017

ISBN tištěné verze 978-80-00-04765-2

ISBN e-knihy 978-80-00-04796-6 (1. zveřejnění, 2017)

Kdo je Frantík a jaké má kamarády

Možná ho už znáte. Frantík je osmiletý kluk, který chodí do třetí třídy. Zatím příliš nevyrostl, při tělocviku stojí poslední v řadě. Zato v běhu je nejrychlejší a hlavu má plnou nápadů a fantazie.

Frantík bydlí v domě s okny do dvora a na konci toho dvora si Frantíkův tatínek zařídil čalounickou dílnu. Pan František Lebeda je vyhlášený čalouník. Zákazníci mu přivážejí staré pohovky nebo křesla a on je v dílně potahuje novou látkou. Synek mu občas pomáhá. Zametá odstřižky látek a pokroucené hřebíky. Anebo tatínkovi nosí vychlazené minerálky a svačiny, které maminka připraví v kuchyni.

Vedle dílny stojí velká psí bouda. Dřív v ní přebýval vlčák Kazan. Frantík ho měl moc rád a stýskalo se mu, když starý pes zemřel. Ale letos v září tatínek koupil nové štěně, docela podobné tomu prvnímu, i se stejným jménem.

Teď je listopad a malému Kazanovi jsou skoro čtyři měsíce. Roste jako z vody a ochotně se učí poslouchat povely. Frantík ho cvičí. Někdy spolu zalezou do boudy a tam se k sobě přitulí. Pak je slyšet, jak chlapec říká: „Kazánku, že je nám tady krásně, viď? Škoda že vyrosteš a v létě se sem už nevejdeme.“

Každý den Frantík bere štěně na procházku. Připne ho na dlouhé navíjecí vodítko a běží spolu na náměstí. Je to malebné starobylé náměstí. Vévodí mu radnice s věžními hodinami a v podloubí se ukrývají všelijaké krámky. Hlavně tu však bydlí Frantíkovi nejlepší kamarádi – spolužák Matěj a jeho o rok mladší sestra Zdíša. Ti tři tvoří nerozlučnou partu. Vlastně čtyři, protože k ní od září patří samozřejmě i vlčák Kazan.

V pátek odpoledne Frantík se psem navštěvuje tetičku Emilku. Žije sama v bílé vilce se zahradou skoro na konci městečka. Obvykle se už z dálky line klavírní preludování, jelikož teta je vášnivá hudebnice a profesorka v základní umělecké škole. Ale sotva se objeví synovec se štěnětem, tetička na klavír zapomene. Radostně si přitiskne Frantíka na hruď, láskyplně pohladí Kazánka a hned pospíchá do kuchyně pro nějakou dobrotu.

Kromě tety Emílie má Frantík ještě jednoho dospělého kamaráda. Možná už ho taky znáte. Je to sochař Ondřej Pitrman.

Ti dva se spřátelili za velice podivuhodných okolností. To bylo totiž tak. Frantíkova rodina chodila v létě každý pátek k Emilce na večeři. Jedli venku u prostřeného stolu pod košatou jabloní. A jednoho večera s hrůzou zjistili, že někdo ze stolu ukradl vzácnou starožitnou cukřenku.

Frantík byl tehdy přesvědčený, že to určitě udělal pan Pitrman. Jednak proto, že vypadal jako zarostlý loupežník, a taky proto, že Frantíka oslovoval urážlivým slovem – špunte. A tak se malý detektiv pustil do pátrání. Vyzpovídal pana prodavače ve starožitnictví, a dokonce se převlékl za děvče, aby ho sochař při setkání nepoznal. Celá parta sledovala pana Pitrmana a několik dní hlídala jeho chalupu za městem. Až se kamarádům podařilo připlížit se k oknu kuchyně. A co neviděli! Tetina cukřenka skutečně trůnila v celé své kráse na stole.

A přesto všechno nakonec dopadlo úplně jinak, než si malý detektiv představoval. Ondřej Pitrman nebyl žádný zloděj. On tu ukradenou cukřenku jenom koupil ve starožitnictví v jiném městě. Ale vrátil ji a navíc vyleštil. A nejen to – sám se Frantíkovi omluvil za nevhodné oslovení špunte. Oba si na usmířenou plácli a rázem se z nich stali kamarádi.

Jak byl tenkrát Frantík šťastný, že už nemusí nikoho pronásledovat. Jako by ho touha být slavným detektivem nadobro opustila.

Jenže právě přišel listopad a brzy se stane něco naprosto neuvěřitelného. A to Frantíka znovu přinutí pátrat. Bude tentokrát rozvážnější? Nezmýlí se? Najde pravého pachatele? To se teprve ukáže. Snad svůj druhý případ s pomocí kamarádů správně vyřeší.

Co se stalo jednoho podzimního odpoledne na náměstí

Ten den foukal studený vítr, ale nebe se zářivě modralo. Jen tu a tam po něm přeplul bílý mráček. Frantík se procházel s Kazanem po náměstí. Koukl na věžní hodiny. Ukazovaly teprve půl třetí. Ještě půlhodina zbývá, než si Matěj se Zdíšou napíšou úkoly. Půl hodiny musí Frantík počkat, než vyjdou ven.

Bylo středeční odpoledne a v tuhle dobu se náměstí skoro vylidnilo. Chlapec zvedl hlavu a pozoroval, jak po obloze uhání načechraný bílý obláček. Pod mrakem se rýsovala černá křídla letících ptáků. To je zvláštní, pomyslel si Frantík. Tři ptáci krouží nad náměstím, a nikdo si jich nevšimne. Pak sklonil hlavu a zadíval se na padající žluté listy. Vítr je odvál daleko od stromů, unášel je po dlažbě a nakonec rozfoukal do všech koutů. To je zvláštní, pomyslel si opět Frantík. Já v tatínkově dílně smetu každý odstřižek na hromádku. Ale vítr je jako ledabylý rozverný zametač. A jak si tak Frantík zasněně přemítal, protože on rád snil, náhle k němu dolehl hluboký a pořádně naštvaný hlas: „Doprkvančic! Nemůžeš si toho psa podržet?“

V tu chvíli si Frantík uvědomil, že pustil vodítko, a otočil se.

Na rohu náměstí stála jakási hřmotná žena v tmavém kabátě. S červenou rtěnkou a dlouhými rezavými vlasy vypadala dost nápadně. Na nohou měla černé kozačky. A právě kolem těch bot se jako dlouhá stužka ovíjel Kazánkův řemínek.

„Promiňte,“ přiběhl Frantík na pomoc.

Sotva se sklonil, aby ženu vyprostil, štěně začalo vesele dorážet.

„Jdi pryč! Nech mě!“ odháněla psa ta mohutná žena, přitom několikrát hlasitě kýchla a sama se snažila z vodítka vymanit.

Chlapec docela zblízka spatřil její silné prsty s krátce zastřiženými nehty. Ale na zkoumání cizích rukou neměl čas. Rychle uchopil štěně za obojek a řemínek svinul.

„Nezlobte se,“ omluvil se ještě jednou Frantík.

Ale žena jen mávla rukou. Najednou se tvářila, jako by se mrzutá příhoda se zapleteným vodítkem ani nestala. Jako by ji chlapec akorát zbytečně otravoval a zdržoval.

Bylo v tom něco podivného, třebaže Frantík nedokázal říct, v čem ta podivnost tkví. Zahnul tedy do podloubí a odtamtud neznámou ženu nenápadně pozoroval. Ta upřeně hleděla na protější stranu náměstí. Právě tam, kde se leskla výloha místního starožitnictví.

Frantík v tom starožitnictví jednou byl. Tehdy, když podezříval Ondřeje Pitrmana z krádeže tetiny vzácné cukřenky. Pamatoval si, jak ho v obchůdku okouzlila spousta krásných starých věcí. A prodavač, starší hubený mužík v brejličkách, s ním mluvil poněkud suše, ale zdvořile.

Co tam ta divná maškara vidí? nechápal Frantík a jeho zvědavost neustále rostla.

Náhle si žena navlíkla prstové rukavice a těžkopádným krokem zamířila přes náměstí přímo ke vchodu do starožitnictví. Jakmile v něm zmizela, Frantík zkontroloval hodiny. Dlouhá ručička ukazovala na devítku. Tři čtvrtě na tři. Uplynula minuta, pak druhá, třetí, a vtom žena spěšně vyšla. V ruce držela napěchovanou tašku. Ale neodcházela! Otočila se ke dveřím. Jako by snad zamykala…? Frantík překvapeně vykulil oči. A tu se odněkud přiřítilo červené auto, prudce zabrzdilo, žena do něj hbitě nasedla a vůz uháněl pryč.

Co se to stalo?! vykřikl v duchu Frantík.

Už ani vteřinu neváhal a rozběhl se ke starožitnictví. Kazánek mu sotva stačil. Na něj však Frantík ani nepomyslel. Utíkal jako o život, protože tušil něco zlého. Ovšem to, co spatřil za prosklenými dveřmi, mu doslova vyrazilo dech.

Pan starožitník se bezmocně svíjel na židli. Byl k ní přivázaný. Přes pusu měl nalepenou pásku. Ale jeho oči úpěnlivě prosily o pomoc.

První vyšetřování, kdy je Frantík opět nazván špuntem

Sotva se Frantík trochu vzpamatoval, zkusil otevřít dveře. Vzal za kliku a několikrát jimi zalomcoval. Byly však skutečně zamčené.

„Nebojte se, já někoho přivedu!“ zavolal přes sklo chlapec a uvězněný prodavač aspoň vděčně pokýval hlavou.

Frantík se rozhlédl. Z pravé strany přicházely dvě ženy. Jedna s blonďatými loknami a druhá s černým drdůlkem. Něco si povídaly a podpatky jim souběžně klapaly, jako by si navzájem notovaly.

„Paní, prosím vás, pomozte!“ vyběhl jim naproti Frantík. „Někdo přepadl starožitnictví, svázal prodavače a zamkl obchod!“

„Cože?“ vyděsily se ženy. „Starožitnictví? A svázali prodavače?“

„Honem, honem!“ pobízel je Frantík. „Musíme ho vysvobodit.“

Všichni tři nahlédli přes sklo dveří a byl to skutečně srdceryvný pohled. Nemohoucí prodavač jenom pokyvoval hlavou a prosebně zíral.

„Ach, to je hrůza!“ vykřikla žena s blonďatými loknami.

„Zavolám policii,“ rozhodla ta druhá s drdůlkem a už vytahovala mobil z kabelky. Vyťukala číslo a po chvilce dramaticky vychrlila: „Dobrý den! Okamžitě přijeďte na náměstí! Bylo přepadeno starožitnictví a prodavač je svázaný a zamčený!“

Sotva domluvila, objevil se nějaký pán s kloboukem.

„Co se stalo?“ vyptával se dychtivě.

„Přepadli starožitnictví,“ oznamovala důležitě žena s drdůlkem. „Chudáka prodavače přivázali k židli.“

„Proboha!“ zkoprněl muž v úžasu.

A náhle přispěchali i další občané městečka. Odkud se vzali, když předtím bylo náměstí skoro prázdné? Možná ze všech koutů jako to naváté listí. Ale nepřivál je vítr. Přilákala je zvědavost. A hlouček se zvětšoval. Než dorazila dvě policejní auta se zapnutou houkačkou, stál před starožitnictvím vzrušený dav lidí. V tom davu se tísnil i Frantík s Kazánkem. Nikdo jim však nevěnoval pozornost. Všichni dychtivě očekávali, co se bude dít.

„Uvolněte místo!“ vyzvali dva muži v uniformě občany.

Nato oba strážci zákona prošli úzkou uličkou k proskleným dveřím, které zkusili otevřít.

„Je zamčeno,“ pronesl ten vyšší.

„Jste v pořádku?“ křikl ten menší s knírkem dovnitř krámku.

„Musíme zavolat zámečníka, aby dveře odemkl,“ uvažoval ten vyšší.

Potom se oba otočili k davu.

„Kdo z vás k nám telefonoval?“ zeptal se ten kníratý.

„To jsem byla já,“ přihlásila se významně žena s drdůlkem. „Tedy já a tady moje přítelkyně. My jsme tu byly první.“

„Viděly jste něco, nebo někoho podezřelého?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou žena s loknami.

„Dobře,“ přikývl kníratý policista. „Jděte prosím do auta. Kolegové vás odvezou na stanici, kde s vámi sepíšou protokol.“

Ženy téměř pyšně nastoupily do policejního vozu. Zato Frantík se v duchu vztekal. Proč se o něm nezmínily? Vždyť to byl on, kdo je přivedl ke krámku! Kdyby si dál povídaly, patrně by si svázaného prodavače vůbec nevšimly. A navíc – jedině on viděl tu zrzavou ženu! On, Frantík, viděl skutečnou pachatelku! On sám s ní dokonce mluvil těsně před činem! Je jediný svědek!

Chlapec se protlačil ke kníratému policistovi.

„Chci vám něco důležitého říct,“ spustil odhodlaně.

Ale muž v uniformě skoro nevrle zabručel: „Copak bys rád, špunte?“

„Já jsem tu byl první,“ nevzdával se Frantík.

„No vidíš, to se máš, jenže teď nemůžeš zdržovat vyšetřování,“ odbyl ho znovu policista.

„Jenže já…“ pokusil se Frantík ještě jednou o vysvětlení.

Strážce zákona však jeho slova už neposlouchal. Vyrazil rozestoupenou uličkou za kolegou.

Frantík se zamračil. Nebyl sice svázaný a přes pusu se mu netáhla páska, ovšem připadal si stejně bezmocně. Dospělí ho přehlíželi. Nebrali ho vážně. A opět uslyšel to nenáviděné oslovení špunte! Jak jsou ti dospělí hloupí a namyšlení, rozhořčoval se chlapec. Vidí jenom sebe, a ještě lžou!

Najednou mu někdo zaťukal na rameno.

„Frantíku, to je bomba!“ zakřenila se Zdíša s Matějem. „My psali úkoly, a tady zatím někdo přepadl starožitnictví!“

„Nevíš, co ukradli?“ vyzvídal Matěj.

„To sice nevím, ale vím víc než všichni lidi na náměstí,“ odpověděl hrdě Frantík.

„Fakt? Tys to přepadení snad viděl?“ vytřeštila oči Zdíša.

„No, skoro,“ pronesl tajemně Frantík.

„A cos viděl?“

„Viděl jsem tu zlodějku!“ vyhrkl Frantík.

„A už jsi vypovídal?“ zajímalo Matěje.

„Já vypovídat nebudu,“ pronesl pevně Frantík.

„Proč ne?“ nechápala Zdíša.

„Protože mě tu všichni štvou,“ procedil chlapec mezi zuby a po chvilce dodal: „Ten policajt mi řekl špunte.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ukradený prsten.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.