Táňa Kubátová

Léta s Hubertem

Edice POHODKY

Praha 2017

© Taťána Kubátová, 2017

Vydalo v roce 2017 nakladatelství Taťána Kubátová,

Janského 2367/97, 155 00 Praha 5,

web: http://www.tkweb.cz,

e-mail: tana@tkweb.cz

jako celkově 40. a 13. elektronickou publikaci v edici POHODKY

2. vydání

Obálku navrhla a zpracovala © Taťána Kubátová,

sazba Taťána Kubátová

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-87805-45-9 (epub)

ISBN 978-80-87805-46-6 (mobi)

Děj tohoto deníku je fiktivní a hlavní postavy jsou vymyšlené. Přesto jsou zde použity některé autorčiny vlastní zážitky. A protože se příběh odehrává v letech 1979 – 1985, považuje autorka za nezbytné vysvětlit čtenářům mladších ročníků některé zkratky a pojmy, které se v deníku vyskytují:

- JZD – Jednotné zemědělské družstvo. Je to forma organizace zemědělského podniku. Za socialismu byli donuceni vstoupit do družstva téměř všichni zemědělci a odevzdat tam veškerou půdu, stroje i dobytek. Hospodařilo se „kolektivně“, to znamená, že kradli skoro všichni.

- LAS – Letní aktivita studentstva. Na vysoké škole se tak označovaly povinné prázdninové brigády, které museli studenti v určitém rozsahu absolvovat.

- Esenbák – Příslušník SNB, tedy Sboru národní bezpečnosti, dnešní policie.

- MDŽ – Mezinárodní den žen, 8. březen. Za socialismu hojně oslavovaný svátek.

- Marxák – Povinný předmět na vysokých školách za socialismu, lidové označení pro Marxismus-leninismus a příbuzné pavědy. Snůška blábolů, studenty doslova „milovaná“.

- SSM – Socialistický svaz mládeže. Členství v této organizaci vznikalo víceméně automaticky už při příchodu na střední školu a vyhnout se mu se podařilo jen hrstce těch nejstatečnějších. Při nástupu do zaměstnání však stačilo neochvějně tvrdit, že členem SSM nejste ani být nechcete, a vaše členství tak automaticky zaniklo (osobně vyzkoušeno).

- Dráťák – Rozhlas po drátě. Bylo to něco jako „kabelový rozhlas“, pro jehož poslech existoval speciální přístroj bez možnosti ladění, neboť po kabelu přicházela pouze jedna stanice.

- CKM SSM – Cestovní kancelář mládeže. Specializovaná cestovka pro mladé. Kupodivu s ní mohli cestovat všichni mladí do 30 let, nejen členové SSM (osobně vyzkoušeno).

- ROH – Revoluční odborové hnutí. Odborová organizace za socialismu, jejímž členem se automaticky stával každý, kdo nastoupil do zaměstnání. Členství se projevovalo tím, že se platily měsíční příspěvky (jedno procento z platu) a každý rok před Vánocemi byli členové obdarováváni vánoční kolekcí. ROH také vlastnilo rekreační zařízení, kde mohli vyvolení pracující trávit dovolené. Někdy se dostalo i na ty nevyvolené. Výroční členské schůze ROH se zpravidla zvrhávaly v hromadnou chlastačku.

- ČSVTS – Československá vědecko-technická společnost. Neškodná nepolitická organizace, jejíž význam byl většině lidí utajen, ale bylo fajn do ní vstoupit, neboť za mírný měsíční příspěvek se člověk mohl občas zúčastnit nějakého zajímavého zájezdu či jiné akce, úplně nebo částečně hrazené touto organizací.

- Mlaďák – Časopis Mladý svět. Oblíbený časopis nejen pro mladé, ze kterého nečouhala politika tolik, jako ze všech ostatních tiskovin, a občas si v něm někdo dovolil dokonce něco kritizovat. Redaktory MS byli například Radek John nebo Michal Horáček. Ekologickou problematikou se zabýval Josef Velek.

- Zákruta – Motoristický rozhlasový pořad, vysílal se denně od 13 do 14 hodin. Jeho celý název zněl: „Pozor, zákruta“.

- Gottwaldov – Za socialismu takto přejmenovali město Zlín.

1979

Konečně mi dovolili psát. A sestra Irena byla tak hodná, že mi přinesla propisku a sešit. Ne že bych měla v úmyslu stvořit literární dílo, kdepak. Na gymplu mi všichni češtináři (a vystřídalo se jich v našem ročníku docela dost) říkali, že mám originální sloh, a pak mi za něj dali za dvě. Jedině starý Budil mi dával soustavně jedničky a nutil mě číst své výtvory před třídou nahlas. Ovšem Budil byl jednak svérázný pán a jednak mu medilo, že se má slohovka nehemží pravopisnýma chybama, takže ten se nepočítá. Píšu proto, abych zabila čas, který se tak nemožně vleče. Kdybych teď byla tam, kde mám být, totiž u Dvořáků na chatě, utekl by mi ten týden jako voda. Místo toho ležím na úrazovce, na noze mám balvan, na břiše a na hlavě obvazy, tři zlomená žebra a ruku, kterou píšu, plnou odřenin. Jsem zkrátka kočka k pohledání. Za to všechno může chlap, jehož jméno ani neznám, ale kterého proklínám. Proč lezl napitý do auta? Když jsem jela na tu chatu, vybírala jsem si silnice dost málo frekventované a do Brna, kde jsem chtěla přespat na privátě, jsem hodlala přikvačit od Rebešovic. Na silnici, kde mě auta pro samou zatáčku předjížděla nanejvýš padesátkou, se mi to fičelo jedna radost. Pak se řítil on. Napřed jsem podle zvuku motoru usoudila, že tento Fitipaldi kašle na zatáčky, a dekovala se na krajnici a vzápětí už jsem plachtila vzduchem a kolo za mnou. Pak už bylo v mé hlavě naprosté a dokonalé vakuum. Potom se mi na chvíli rozsvítilo. Ležela jsem, civěla do stropu, všechno mě bolelo a někdo se mě ptal, jestli vím, co se se mnou stalo. Zírala jsem dál a nemohla jsem si ani vzpomnět, kdo jsem, ne tak co se se mnou stalo. Jako bych se právě narodila. Pak mi už málem svitlo, jenže to zase zesílila bolest. Byla skoro hmatatelná a já jsem se snažila ji odstrčit. Za pár chvil už zase nebylo nic. Při dalším a už definitivním vstupu do života jsem si nejprve vzpomněla na tu bolest a potěšilo mě, že už není tak hrozná. Nade mnou se zjevila šedivá fousatá hlava a pod ní tělo v bílém plášti. Hlava se zeptala, jestli jí mohu o sobě něco říct. Teď mi to připadá směšné, ale v první chvíli jsem si nemohla vzpomenout, co se musí udělat, aby mi to mluvilo. Tak jsem napřed vyrazila jen neartikulovaný zvuk. Pak povídám:

„Jela jsem na kole.“

Fousatý pán mě pochválil jako žáčka, který se dobře naučil básničku.

„A co dál?“ vyzvídal.

„Já nevím.“

„Jak se jmenujete?“

„Míša Rottová.“

„No výborně. A jaké máme roční období?“

„Prázdniny.“

Pak mi řekl, že ležím v Brně na úrazovce, že si nějaký čas poležím, ale že pak bude všechno v pořádku. V té chvíli jsem dostala hrozný strach, jestli nejsem mrzák. Úplně mě polil studený pot a myslela jsem, že se zblázním. Chtěla jsem se honem rychle zvednout a spočítat si končetiny, jenže to nešlo. Sotva jsem se pohla, jako by se do mě pustilo deset čertů s mučidlama. Myslím, že mi ukápla i slza.

„Budu mrzák?“ pípla jsem.

Mezi fousama se ukázaly zuby, jeden z nich zlatý.

„Kdepak, vyvázla jste dobře. Měla jste štěstí. I prázdnin ještě užijete.“

Po pár dnech na speciálním oddělení, kde jsem hlavně pořád spala, mě přestěhovali do pokoje, kde na šesti postelích ve dvou řadách leželo šest žen. Prázdná sedmá postel byla u okna vpravo a ta je teď moje. Když mě saniťák nesl na postel, utrousil veselou poznámku o nošení mladých děvčat v náručí, a tak jsem se usmála, i když mě to bolelo. Taky jsem si přitom stihla všimnout, že mám nohy obě, i když tu jednu o hodně tlustší a těžší. Ale nedali mi ji aspoň na závaží jako mojí sousedce.

Sestra, která mě přikryla, se otočila a pravila k fóru:

„Ženský, aspoň dneska jí dejte ještě pokoj.“ A odešla. Já jsem pak až do večera ležela potichu a plně využívala toho, že mi už mozek konečně jede, jak má. Vzpomínala jsem, jak jsem se radovala, že mám prázdniny. Na gymplu jsem se nikdy takhle moc neradovala, protože jsem prostě věděla, že prázdniny budou od tehdy do tehdy, a basta. Jenže na vejšce je to jiné. To člověk ani před poslední průbou nemůže říct, jestli na ni třeba nepůjde znovu v červenci a taky v září. A pak, když konečně jde i z té poslední průby se známkou v indexu, napřed necítí nic, ale když se po cestě čím dál víc vzpamatovává, začne mu to docházet. Ve vlaku už se culí na neznámé lidi a doma popadne kolo, jede do lesa, pak si sedne Hubertovi k nohám a v samotě lesa mu zpívá ty nejveselejší písničky, jaké zná. A zdá se mu, že ani ten Hubert nestojí tak majestátně a důstojně, jak stával, a že i on se brzo rozesměje. A potom se balí pinkl, jede se ke Dvořákům pro klíč od chajdy a hurá na Vysočinu na prázdniny, zatímco oni míří opačným směrem k moři.

Tak teď si užívám. Jedna zlomená noha, tři žebra, hlava v obvazu, šitý bok a operované vnitřní zranění, které ale prý naštěstí nebylo těžké. Kolo na cimpr, chata v háji. A ta nejstrašnější věc – žádat si mísu. Ale na to teď nechci myslet. Ostatně, nejsem tady výjimka. Paní Pavelcová vedle mě má nohu na závaží, vedle ní paní Hubatková má na hlavě volné jen tři otvory – dva na dívání a jeden na přijímání kašovité stravy. Naproti leží babička Stejskalová. Tu přivezli ten samý den, co přestěhovali mě. Má popálené obě nohy. Její sousedka, paní Řehounková, je na tom nejhůř. Když ji odvezli na převaz, ženské se o ní bavily. Hrozně dlouho prý nemohla mít děti a doktoři dělali všecko možné, až se to přece jen podařilo. Narodil se jí zdravý a hezký kluk, v osmatřiceti letech. Byl pro ni vším. A jednou k nim přijel na návštěvu doktor, který ji léčil a který se pak s jejich rodinou skamarádil, i s manželkou a dvanáctiletou dcerou. Přišla řeč na auta a doktor se chlubil, že jeho dcera už umí řídit. A protože se to odehrávalo na vesnici, kam esenbák zavítá málokdy, posadili dceru za volant. Bravurně objela chalupu a vracela se zpátky. Rozjela to trochu víc a pak chtěla naráz zabrzdit. Dupla na pedál, jenže na pedál od plynu místo od brzdy. Auto srazilo přihlížející paní Řehounkovou i s chlapečkem. Chlapeček zemřel na místě, matka má zlomenou pánev a už nikdy nemůže mít děti. Doktor v nastalém zmatku odešel na půdu a tam se oběsil.

Vedle paní Řehounkové leží Renata Jurková. Je to osmnáctiletá holka, která někde blbla s klukama, vybila okno a pořezala si zápěstí tak šikovně, že ji teď čeká operace, při které jí budou lovit šlachy až někde u lokte. Všemi tady hluboce pohrdá, protože je jediná, která tady může chodit. Pokud ovšem nepočítám paní Hlinkovou, které amputovali nohu a kterou vodí na vycházku o berlích. Ta má postel u dveří a když jsou dveře otevřené, špicuje, co se děje na chodbě. Je tu z nás nejdýl a nejenže zná všechny sestřičky a doktory, ale taky vypráví leccos z jejich soukromého života. Nemám ponětí, jestli si to snad nevymýšlí.

Zítra je návštěvní den. Jsem zvědavá, jestli budeme zase s babičkou Stejskalovou jediné dvě, které nikdo nepřijde navštívit, jako posledně. U paní Hubatkové minule seděl její muž a celou dobu ji držel za ruku. Paní Hlinková tu měla muže se dvěma kluky, za Renatou přišla napřed matka a pak kluk. Mezi ní a tím klukem se odehrála nefalšovaná žárlivá milenecká scénka, ačkoli vůbec nechápu, oč v ní šlo. Posléze odešli na chodbu, kde byli přistiženi při nezřízeném líbání, jak se vyjádřila vrchní sestra, mohutná, ale pevná a svalnatá žena s jistýma rukama a úsečným hlasem. Paní Řehounkovou navštívil manžel a obojí rodiče a všichni se chovali neuvěřitelně tiše.

Nejlepší na návštěvy to má moje sousedka, paní Pavelcová. Její syn je totiž doktor na Žlutém kopci a z toho titulu se nemusí ohlížet na návštěvní dny ani hodiny, a tak sem zaskočí skoro každý den. Při poslední řádné návštěvě přišel i s bratrem a jeho rodinou. Takže jen naše dvě postele u okna zůstaly osiřelé. Babička Stejskalová hrdinně polykala slzičky a všem vykládala, že napsala rodině, ať je ani nenapadne jezdit takovou dálku, vždyť by to byla hloupost. Bydlí až někde v Tramtárii. To naši jsou ještě dál než v Tramtárii. Ti jsou v Indii a vůbec netuší, že já ležím ve špitále a že to se mnou bylo nahnuté. Poslední dopis jsem jim napsala předtím, než jsem vyrazila na cestu. Bylo pro ně lepší, že to nevědí. Dovedu si představit tu hrůzu, kterou by prožívali, když jsem ležela tři dny v bezvědomí a o mém stavu prý mluvili v Zákrutě jako o kritickém. Ale teď jim napíšu, jen co uprosím sestru Irenu, aby mi přinesla dopisní papíry a známky. Když se mi to stalo, nikdo našim totiž nenapsal. Nevěděli kam. Když u nás nikdo neotvíral a sousedka, která poví i to, co neví, nebyla doma, prostě si řekli, že budou pátrat, až kdyby to se mnou špatně dopadlo. Jsem ráda. Naši by se zbytečně vyplašili, letěli by domů, taťka by musel opustit svou stavbu a mamka své nemocné, trmáceli by se lán cesty a nevěděli, jestli mě zastihnou ještě živou. Ačkoliv, na druhé straně, nebylo by špatné, kdyby se teď ve dveřích naši objevili, vrhli se ke mně, mamka by se starostlivě zeptala, jestli mi tu nic nechybí, a taťka by hlasitě zahromoval: „Cos to vyvedla, cvočku? Válíš se tu v posteli, místo aby ses cákala v jezeře a balila kluky!“

To je totiž celý taťka. Každou chvíli mí říká: „Tak kdy už konečně nabalíš nějakého kluka, cvočku?“ A když odjížděli, velice vážně mi kladl na srdce: „Až se vrátíme, ať tě najdeme po uši zaláskovanou. Ale ne aby to byl někdo, kdo se mi nebude líbit!“

Mamka se jenom smála a pak mi řekla, abych při mejdanech nezbourala celý barák. Já totiž nikdy žádné mejdany nedělám. A nebalím kluky. Mamka říká, že jsem opožděná ve vývoji. Mně jsou totiž všichni kluci hrozně k smíchu, když se začnou snažit o namlouvání.

„Ale už ať toho psaní necháte,“ přikazuje mi právě blonďatá sestřička.

Tak dám sešit pod polštář a pokračování příště.

—

To příště je hned pozítří. Včera při vizitě mi slíbil sám pan doktor Čermák, že mi přinese dopisáky, abych mohla napsat našim. Pan doktor Čermák je ten s fousama a dokonce se zná s mamkou z medicíny. Studoval o rok výš a na mamku si dobře vzpomíná. Oni se pak totiž ještě potkali na několika školeních. Dopisáky mi přinesl a pak ještě k mému dopisu připsal pro mamku, co mi přesně je a že opravdu nemusí mít starost. Dopis mi vzal na poštu a sám podal, a tak v této chvíli už snad vyráží na cestu do Indie.

Když se začaly trousit návštěvy, bylo mi stejně smutno. Přišli dokonce i za babičkou Stejskalovou a já jediná jsem zůstala sama. Otočila jsem se zády ke všem, zavřela jsem oči a dělala, že spím, třebaže malý vnuk paní Pavelcové vedle mé postele předváděl babičce básničku „Kulhal brouk přes palouk, aby nožku nepotlouk, měl pěknou berličku z polního řebříčku“. Kdyby tu básničku nerecitovalo dítě, ocenila bych šibeniční humor, se kterým byla básnička právě do tohohle prostředí vybrána.

„Copak ji nikdo nepřijde navštívit?“ slyšela jsem tichý dotaz matky malého nezbedy. „Vždyť jste říkala, že to přežila jen zázrakem. To nikoho nezajímá?“

Paní Pavelcová hned uvedla všechno na pravou míru: „Rodiče jí odjeli pracovně na dva roky do Indie. Otec tam něco staví a matka je doktorka. Kamarádi jejích rodičů odjeli na dovolenou. A kamarádka ji přijede navštívit, jen co se vrátí z tábora.“

„Aha,“ uslyšela jsem a měla radost, že už jsem v jejich očích zase normální holka a ne ubožátko, o které nikdo nestojí. A už jsem ani nezáviděla ostatním jejich návštěvy. Za chvíli jsem se dokonce otočila, dala ruku pod hlavu a pozorovala hemžení na pokoji. Naproti u babičky Stejskalové se odehrával trochu nuceně bodrý rozhovor, vedle probíhalo tiché posezení, Renata s jejím klukem se právě dostávala do rodinné hádky a vzápětí oba vyšli na chodbu, paní Hlinková už na chodbě předváděla svoji vratkou chůzi a u paní Hubatkové opět seděl její mlčenlivý manžel a držel ji za ruku. Malý Pavelec zvaný Lukáš se začal nudit a zatímco jeho rodiče a strýc debatovali s babičkou, dal se do průzkumu pokoje. Chvíli si prohlížel mě, ale asi jsem se mu se svou zafačovanou hlavou nelíbila, a tak mě nechal být.

Všimla jsem si, že zatímco proud řeči u Stejskalů je velice nucený, u Pavelců tomu tak není. Bavili se a smáli ostošest. To jsem si všimla už dřív, že paní Pavelcová není z těch, co by litovaly samy sebe a braly svou nehodu jako tragédii. Neztratila smysl pro humor, a tak se mi tady líbí ze všech nejvíc. A její synové jsou po ní.

Právě jsem zadržovala smích při jedné jejich debatě, aby se neprovalilo, že nejapně odposlouchávám, když vtom jsem si všimla, jak malý Lukáš vylezl na židli u otevřeného okna a vyklání se ven. Neposedné nožky se octly nad židlí a malý balancoval ve vzduchu leže břichem na širokém parapetu. V ten moment jsem úplně zapomněla na to, že se nesmím moc hýbat, a zprudka už vůbec ne. Vylítla jsem, posadila se a zakřičela: „Pozor, spadne!“

To jsem si dala! Jako by mi do břicha vrazili velkou zubatou pilu. Spadla jsem zpátky a okamžitě zalitá potem jsem lapala po dechu, obličej zkřivený bolestí. Ale kluk byl lapen svým strýcem a přitom se polekal tak, že začal hlasitě předvádět kapacitu svých plic. Postřehla jsem, jak se paní Řehounková rozplakala a schovala obličej do dlaní. Syn paní Pavelcové se mezitím nahnul ke mně.

„Stalo se vám něco?“ staral se. Řekla jsem, že nevím, ale zřejmě podle mé vyvrácené hlavy a zaťatých zubů usoudil, že ano, a vyběhl ven. Za chvíli přilítla doktorka Veselá, která měla právě službu, a všechny návštěvy vyházela na chodbu. Pak se zamračila na můj obvaz, který pomalu červenal čerstvou krví, a vynadala mi. Píchla mi nějaký oblbovák a zavolala sanitáře s vozíkem. Na chodbě postávaly vyhnané návštěvy a poděšeně na mě koukaly, než jim bylo povoleno vrátit se do pokoje. Mě nechali přes noc na pozorování, jestli se mi něco neroztrhlo i vevnitř, a když zjistili, že ne, vrátili mě na pokoj. Paní Pavelcová se mi strašně moc omlouvala, až mi bylo trapně. A když přišel její syn Petr, ten doktor ze Žlutého kopce, omlouval se taky, byl rád, že to ještě tak dobře dopadlo, a dal mi skleničku jahod s cukrem.

Jenže teď nechám psaní, protože za chvíli budou nosit večeři a jestli mě sestra načapá, že píšu, strašně mě seřve a sebere mi propisku.

—

Dneska byl děsný den. Snad to bylo tím horkem nebo čím, všechny jsme byly podrážděné a přecitlivělé. Hned ráno paní Hlinková upadla při své procházce s berlemi a když ji přinesli do postele, srdcervoucně plakala a proklínala to, že žije. Zapletla do toho své děti, jak k tomu přijdou, že mají beznohou matku, jak k tomu přijde manžel, že bude spát v posteli s mrzákem, a jaký je to život být nadosmrti invalida. Renata vedle ní po chvíli praštila rohlíkem, který dojídala od snídaně, vylezla z postele a šla civět z okna.

„Jen si běž pryč ode mě,“ spustila paní Hlinková. „Seš mladá a naco se starat o mrzáky.“

„On tě život taky skřípne,“ ozvala se paní Řehounková.

Renata se otočila zády k oknu.

„Co do mě rejpáte, dělám vám něco?“

„Taková holka si myslí, že život je procházka rozkvetlým sadem a že v něm bude pořád samá sranda. Však ona pozná, jak dovede být krutej,“ pokračovala paní Řehounková dál ve svém monologu.

„No a co?“ vybuchla Renata. „To si mám teď sednout a začít brečet, že život je krutej? Můžu snad za to, že jedna nemáte nohu a druhé zabili děcko a další mít nebude?“

Paní Řehounková se kvílivě rozplakala.

„To jste neměla, Renatko,“ ozvala se babička Stejskalová.

„Neserte mě ještě vy, babi. Neměly si o to koledovat. Řvu já, že mám zpotvořenou hnátu? Krucinál, to mi byl čert dlužnej dostat se do takovýho cvokhauzu, kde každá baba fňuká v jiný tónině.“

„Tahal tě sem někdo?“ ozvala se paní Pavelcová. „Kdo ti kázal dělat voloviny a pořezat si ruku? Zavinila sis to sama ze všech nejvíc, že tu teď trčíš, a ještě si vylíváš trpkost na ženských, které jsou i tak dost nešťastné.“

„A začala jsem si snad já? Přece si nenechám líbit, když do mě ty dvě rejpají.“

„Nechejte toho, děvčátka,“ uklidňovala situaci babička Stejskalová.

Renata trhla ramenem a otočila se k oknu.

„Co jsem komu udělala,“ zesílil kvílivý monolog paní Řehounkové, „že mám tak zbabraný život. Nic, nic se mi nedaří. Otce si nepamatuju, umřel při bombardování, matka umřela na rakovinu, co ta si chuděra vytrpěla, brácha se zabil v letadle, takhle byl rozflákaný, ani k poznání nebyl, první muž se se mnou rozvedl, protože jsem nemohla mít děti a teď mi zabili i Davídka...“ Ostatní už se ztratilo v dalším přívalu pláče.

Renata hleděla okázale z okna a ještě zdvihla oči v sloup. Pak něco dole zaujalo její pozornost. Otevřela okno, vyklonila se a zavolala: „Ahoj Pepó!“ Pak následoval asi pětiminutový rozhovor s klukem dole, spíš to vlastně bylo takové pořvávání jednoho na druhého.

„Tím oknem sem leze horko,“ řekla paní Hlinková, která se mezitím vysmrkala a trochu uklidnila.

„Ono už je tu stejně,“ ohlazovala ostří poznámky paní Pavelcová.

„Ale nemusí tu být ještě větší.“

Renata se rozloučila slovy „tak čau, než mě tady ta pakárna sežere“ a hlučně zavřela okno.

„Ještě s ním natruc mlať,“ okomentovala to paní Hlinková. Renata se sebrala a vyběhla z pokoje. Ve dveřích se srazila se sestrou.

„Kam ten spěch?“

„Na hajzl. Je mi z nich na blití,“ pravila ta jemná dívka a odkvapila.

Sestra se přísně rozhlédla kolem sebe.

„Co se tu děje?“

Mlčely jsme.

„Ach jo,“ vzdychla sestra. „Jeden si nevybere. Na mužským to pořád schovává chlast a mastí karty, na ženským je to zas věčně rozhádaný. Paní Řehounková, neplačte, víte, že to nesmíte. Budete mít zase horečku a pan doktor se bude zlobit. A pro vás to platí taky, paní Hlinková. No babi, snad nechcete natahovat taky. Myslela jsem, že aspoň vy máte rozum.“

„Sestři,“ ozvala se paní Pavelcová, „potřebovala bych novou knížku.“

„Vemte i mně,“ přidala jsem se rychle. Sestra slíbila a odešla. A v pokoji byla nálada jak v hrobě. Dvě tiše brečely a babičce se třásla brada. Jak se tvářila paní Hubatková jsme vlastně ani nevěděly. Nejklidnější tu byla paní Pavelcová. Já jsem byla ze všeho dost sklíčená a být na místě Renaty, taky něčím třísknu a uteču. Paní Pavelcová se ke mně otočila a řekla mi: „Doufám, Michalko, že nechcete zvětšit to slzavé údolí.“

Usmála jsem se. „Ale ne, k čemu by to bylo. Jen mě mrzí, že ještě ke všemu, co tu ty ženské prožívají, si navíc ztrpčují život hádkama.“

„To si nesmíte tak brát. Uvidíte, že za chvíli se budou spolu bavit, jako by se nic nestalo. To je všecko tím počasím. Vsadím se, že bude bouřka.“

Pak mi vykládala o svých synech. Staršímu Petrovi je devětadvacet, Oldřichovi šestadvacet, ale ženatý je ten mladší. Ženil se ještě za studií a vzal si svoji spolužačku Evu. Oba studovali práva. Bydleli dost dlouho u matky a Petra na Veveří, ale teď dostali nový byt v Bohunicích. Lukášek měl před pár dny tři roky.

Paní Pavelcová je učitelka češtiny a dějepisu. Pět let je vdovou, ale je veselá a má smysl pro humor. Rozhodně je tady ze všech ženských nejsympatičtější a nejrozumnější. Chtěla taky vědět leccos o mně, tak jsem vykládala o škole a o privátě a o kamarádce Jitce, o našich a o své zálibě v kreslení. Nejsem od přírody uzavřená a když jsem vyzvána, povídám docela ochotně. Jenže sama se nikdy nevnucuju, takže na lidi, se kterýma mluvím, působím nemluvným dojmem, protože po půl hodině rozhovoru toho vím spoustu o nich, ale oni vědí málo o mně. A mně, až když jsem toho dost napovídala, došlo, že paní Pavelcová dovede nejen mluvit, ale i k mluvení vybízet a poslouchat.

K obědu byly flíčky, což na spokojenosti nepřidalo. I po obědě bylo v pokoji dusné ovzduší. Pak se babičce Stejskalové začalo stejskat po chalupě a po králíkách, paní Hlinková se pohádala se sestrou, že nebude chodit a nebude, protože to stejně nemá cenu, paní Řehounková dostala takový záchvat trudnomyslnosti, až na to museli zavolat doktora, a mně došlo, že tady budu ležet jak lazar ještě strašně moc dlouho a že se naši vrátí domů až za dva roky, a tak jsem se otočila ke všem zády, zavřela oči a přála jsem si usnout a probudit se až za ty dva roky doma v posteli úplně zdravá. Renata seděla na posteli u paní Pavelcové a nabízela jí bonbóny a mluvily spolu o závodě, kde Renata dělá, a mně to připadalo od paní Pavelcové jako zrada.

Sestra nám z nemocniční knihovny přinesla knížky, ale mně se ani číst nechtělo. Podřimovala jsem, když mě vyrušily zvuky, při kterých naskakovala husí kůže. To se paní Hubatková pokoušela něco sdělit. Ty zvuky byly opravdu nepopsatelně strašné. Byla přivolána sestra i pan doktor. Snažili se z její gestikulace pochopit, co chce. Vytrhla jsem papír z tohoto sešitu a poslala jim ho i s propiskou, ať to paní Hubatková napíše. Na papíře se objevilo: „Přestávám vidět.“

Všechny jsme ztuhly a okamžitě přestaly fňukat, ať už jsme fňukaly skutečně, nebo jen v duchu. Protože co byly všechny sádry, obvazy, stehy a znetvořené končetiny proti hrůze slepoty?

Doktor se snažil paní Hubatkovou uklidnit, že může jít o přechodný následek zranění, že všechno bude v pořádku, a pak řekl, že pro jistotu ji zavezou na důkladnou prohlídku k očaři. Odešel a z bílé masky se draly podivně zkreslené vzlyky.

Bylo štěstí, že nejlepší očař byl právě ve službě, a tak paní Hubatkovou brzy odvezli. Zjistili, že má nějaký docela normální oční zánět, něco jí naordinovali a poslali ji zpátky. Když se vrátila, vzala paní Hlinková berle, šla si k ní sednout a pořád jí něco povídala. Ostatní přizvukovaly. Babička Stejskalová si vzpomněla, že její muž měl jednou taky takový ošklivý zánět, ale všecko se vyléčilo a zrak se mu nezhoršil. Pak si Renata přisedla z druhé strany a přidala taky nějakou historku.

Po večeři se strhla pořádná bouřka s lijavcem. Pozorovala jsem ji s nadšením a babička Stejskalová mě napomínala, ať neukazuju, nebo do mě sjede blesk, a bylo jí fuk, že je zavřené okno. V rámci konsolidace mezinárodních vztahů jsem ji poslechla.

V téhle chvíli už se blýská jen v dálce, i déšť je řidší. Renata otevřela okno a teď se sem dere krásný svěží vzduch. Renata se češe před zrcadlem a po chodbě rázuje o berlích paní Hlinková.

Teď jsem se strašně nasmála. Paní Pavelcová právě povykládala vtip o esenbákovi, jak ho vylovili skoro utopeného z Dunaje, v jedné ruce třímal peněženku a ve druhé letáček: Nakupujte v Dunaji.

—

Tak je za námi další návštěvní den a teď je tu ticho, protože každý myslí na svou rodinu. Návštěvy byly tentokrát velice hlučné. Za paní Hubatkovou přijeli kromě manžela i rodiče, kteří vynahradili jeho mlčení z předešlých deseti návštěv. Hlinkovic kluci rozbili matčinou berlou sklenici, Renatina manželská hádka proběhla celá od a až do zet na pokoji, protože Renata byla včera na té operaci a nesmí z postele, tiché příbuzenstvo paní Řehounkové trochu ožilo, protože jí už brzo sundají sádrový krunýř, jen u babičky Stejskalové probíhal ještě nucenější rozhovor, tentokrát s rodinou druhé dcery.

Nejvíc národa bylo vedle u paní Pavelcové, protože kromě lidstva od posledně tu byl její bratr s manželkou. Malý Lukáš byl přísně střežen, aby zas něco nevyvedl. Pan Petr se nesnažil vpadávat do rozhovoru a natočil se ke mně. Jednak mi daroval zase jahody, ačkoliv jsem se dost bránila, pak se poptal, co dělá břicho, a potom jsme se bavili o našich a o Indii a pana Pavelce to moc zajímalo, teda aspoň se tak tvářil. Je to docela sympatický člověk. Nijak krásný, ale má dost ostře řezané rysy, které činí dojem vůle a sebeovládání, bystré oči a příjemný úsměv. Je dost vysoký a štíhlý a má tmavé vlasy. A zřejmě má soucit s lidmi, které nikdo nenavštěvuje.

—

Skoro týden jsem nepsala, ale dnešek je plný dojmů. Došly mi hned dva dopisy naráz. První od Jitky, že se za týden objeví, a druhý z Indie od našich. Vypadal děsně exoticky a obálka kolovala po celém pokoji. Dopis byl dlouhý a hustě popsaný a moc zajímavý. Obsahoval taky taťkovo nadávání, co jsem to vyvedla, a mamčinu starostlivost, až mě to dojalo.

Při vizitě mi řekli, že se mám zkusit zvednout na tyči, co mi visí nad postelí, a pak mi dovolili pár minut normálně sedět. Takže mé písmo hned získalo na čitelnosti. Taky mi dnes ráno definitivně sundali turban z hlavy a opatrně mi umyli vlasy. Paní Pavelcová hned řekla:

„Vida, jaká pěkná holka se nám to vyklubala z kukly.“

Musím ještě dávat pozor při česání, ale jinak príma. Renata, která už zase chodí, mi půjčila zrcátko, a tak jsem se zas jednou uviděla. Taťka by řekl: cvočku, tuberák hadra. Byla jsem bledá, oči jak tenisáky a rozpraskané rty. Teď už mám pomádu na rty. Náš poklad Irenka mi ji obstarala.

Další novinky: paní Hlinková jde zítra domů, Renata za tři dny a babička Stejskalová už chodí. Dovolili jí to taky dnes, a tak mám dojem, že je dneska hotový den milosti. Zato včera tu byla zase nálada jak v hrobce. A to prosím ani nebylo před bouřkou. Už jsem si ale na takové nálady zvykla a ani mě to moc neskličuje. Je přece logické, že být tady zavřený, to musí občas každému lézt na mozek. Ale člověk se musí naučit hledat radosti i v maličkostech. Třeba v tom, že může chvíli sedět. Nebo v tom, že mi syn paní Pavelcové Petr přinesl meruňky. A kytičku. Kvůli tomu jsem se stala terčem žertovných poznámek, i když to byly věci, které Petr nesl paní Pavelcové a rozdělil nám je napůl. Jejich poznámky jsem ale brala s nadhledem a ještě jsem je podporovala, protože přitom byla fajn nálada. Smála se dokonce i paní Řehounková, což nemá pamětníka.

Ale teď už nechám psaní sem a napíšu dopis našim a pak taky Jitce.

Abych pravdu řekla, začínám tady cvoknout od duševní činnosti a zoufalého nedostatku činnosti tělesné. Dost ženských tady štrykuje a vyšívá, háčkuje a drhá, jen mě na nic takového neužije. Dala bych království za výkresy a barvy. Jenže to už bych musela mít dovoleno sedět delší dobu. Paní Pavelcová zrovna skončila pletení bundičky pro Lukáška, je hrozně roztomilá, a teď se pouští do svetru pro Petra. Bude na vánoce, a tak musí paní Pavelcová jedním očkem hlídat dveře, aby mohla všechno ukrýt, kdyby se syn objevil. Paní Hlinková tady stvořila svetry pro kluky a vyšila ubrus a i babička Stejskalová občas vyloví brejle, nasadí je na špičku nosu a se soustředěným výrazem háčkuje dečku, jako zrovna teď.

—

Tak jsme se ráno rozloučily s paní Hlinkovou. Všechny nás obešla s berlemi a všem přála, ať se odtud taky co nejrychleji dostaneme. Nakonec nechala paní Hubatkové ten krásně vyšívaný ubrus a dychtivě zamířila ke dveřím. Určitě se bude snažit na to všecko tady co nejrychleji zapomenout a všechny nás vyházet z paměti. Je to logické. Až já odtud vypadnu, taky se ani neohlídnu.

Paní Hubatková si rozložila ubrus na pokrývce a prstem hladila vyšívání. Vyjadřovala tak svoji radost.

Postel paní Hlinkové nezůstala dlouho prázdná. Hned po obědě sem přivezli strašlivě škaredou starou cikánku, která přišla o dva prsty. Když se vzpamatovala, začala svůj monolog, z něhož jsou reprodukovatelné jen výrazy ‚boha jeho‘ a ‚anciáša tvojho‘. Myslím, že se všichni v duchu ptáme, jak dlouho zůstává v nemocnici člověk, který přišel o dva prsty.

Babička Stejskalová, která i přes svůj věk nevyrostla z přesvědčení, že se všemi lidmi se dá vyjít po dobrém, se s ní pokoušela lidsky bavit. Cikánka na ni chvíli úkosem hleděla, pak se znechuceně otočila a vyslovila jeden ze svých nereprodukovatelných výrazů. Jako vrchol všeho při té otočce zároveň hlasitě zaprděla.

Babičky se její reakce hrozně dotkla, a tak veškerou svou potřebu lidskosti vrhla na nás ostatní. A musím říct, že se nám docela zamlouvalo nechat se rozmazlovat. Škemraly jsme babi čaj, babi, drbe mě noha, babi, podržte mi zrcátko a babi měla radost, že je k užitku, zvlášť když jsme ji za každý úkon pochválily, že nevíme, co bychom si bez ní počaly. Teď babi sedí u paní Hubatkové a o čemsi se spolu „baví“.

Včera jsem vyřídila korespondenci a poslala dopis Jitce. S odesláním dopisu do Indie čekám, až bude mít službu doktor Čermák, protože jeho si spíš troufnu otravovat, aby mi ho vzal na poštu, než chudinu Irenku, která má teď nemocné dítě a svádí boje se svou babičkou, aby jí ho hlídala.

—

Návštěvní den je zase za námi. Opět proběhla tradiční rodinná scéna Renaty a jejího kluka zakončená líbací smiřovačkou. Přiznám se, že až zítra Renata odejde, budou mi ty scénky chybět. Babičku Stejskalovou navštívila dcera číslo dvě, kolem paní Řehounkové probíhala tradiční seance, muž paní Hubatkové ji držel za ruku a i za cikánkou přišla návštěva: starý cikán a tři umolousaná cikáňata. Cikán dokonce přinesl prezent, flašku piva, ze které si cikánka ochotně a zhluboka přihnula. Až ta baba bude pryč, bude mi tento tolikrát prokletý pokoj připadat jako učiněný ráj.

Cikán setrval na pokoji až do té doby, než vysvitlo, že sem vlastně přišel za účelem hádání a řvaní. Sestra s doktorem, přivábení cikánskou hatmatilkou prošpikovanou českými a slovenskými nadávkami, udělali krátký proces a vyhodili cikána, cikáňata i pivo. Zachráněná cikánka si tedy zchladila žáhu na těch dvou a mluvila přitom česko-cikánsko-slovensky. Doktor se naštval a řekl jí, že jak nepřestane, píchne jí koňskou injekci uspávacího léku. V tu ránu bylo ticho, jak když utne. Cikánka se stáhla do postele, přehodila přikrývku přes hlavu a zpod ní trčela jen obrovská a šeredná chodidla.

„Pane doktore, do kdy tady ta ženská bude?“ zeptal se muž paní Hubatkové.

Jak rajská hudba nám zněla odpověď: „Zítra ji propustíme.“

Za paní Pavelcovou přišel tentokrát jen Petr, protože Oldřich s rodinou odjel na dovolenou. Když Petr přišel, podíval se na mě jednou, podruhé, pak zvedl obočí a povídá:

„Jste to vy. Já už jsem myslel, že sem dali někoho jiného.“

On mě totiž ještě neviděl bez obvazu.

„Že je z ní pěkná holka?“ přisadila si paní Pavelcová a syn horlivě přitakával a usmíval se. Smála jsem se taky, přestože jsem si byla vědoma toho, jak jsem celá zelená, jak mi trocha vlasů, co mi na ráně vyholili, chybí, a vůbec jak vypadám celkově strašně.

Petr Pavelec si sedl na židli mezi naše postele, obě nás obdaroval letními jablíčky a pak se taky s námi oběma bavil. Já jsem vlastně skoro pořád mlčela, protože jsem měla obavy, že se paní Pavelcové nelíbí, že se syn nevěnuje jen jí.

„Co jste dnes tak zaražená, Michalko?“ všimla si toho paní Pavelcová. Bránila jsem se, že nejsem zaražená, a ona povídá:

„To bude těma cikánama.“ A povyprávěla Petrovi cikánskou historii.

„Je to otřesné, že takoví lidi přicházejí o prsty a pak tady tři dny otravujou,“ zakončila.

„Pořád lepší, než kdyby se s tím cikánem pomlátili a pobodali,“ řekla jsem, „a ona tu pak ležela tři měsíce.“

„To je vidět optimistku,“ zasmála se paní Pavelcová a pak jsme se rozesmáli všichni tři.

A teď je tu pro změnu zase ticho, protože na všechny padl smutek odborně zvaný ponávštěvní splín. Protože s každou návštěvou sem nakoukne trochu života zvenčí, člověk se navnadí a pak cvak, zaklapne past a my jsme tu zase samy se svou jednotvárností, bílými obvazy a postelemi a s vyhlídkou, že tu ještě budeme trčet velice dlouho. A přitom byl venku nádherný letní den stvořený na koupání a blbnutí u vody.

Pro ty zvenčí jsou návštěvní hodiny většinou nutné zlo, na které se rychle zapomíná, pro nás uvnitř jsou jediným světlým bodem. Ale když se tak člověk rozhlíží kolem, napadne ho, jestli ty světlé body mají vůbec smysl, když po nich přijde o to větší tma.

Ačkoliv kdyby se tu teď aspoň na pět minut zjevili naši... Ale zbytečné úvahy. Atmosféra tohoto pokoje na mě působí nepříznivě. Radši se zakousnu do jabka od pana Pavelce.

—

Renata i cikánka jsou pryč a na postel ke dveřím přestěhovali na vlastní žádost babičku Stejskalovou. Chodí totiž často v noci na záchod a byla by radši, kdyby nemusela potmě škobrtat přes celý pokoj. Jen co se přestěhovala, přišla si sednout ke mně a třikrát dokola mě ujistila, že neutíká ode mě, že se jí se mnou moc dobře sousedilo a že za mnou zase přijde, jako kdyby odcházela ne na druhý konec pokoje, ale rovnou na druhý konec světa. Totéž pak zopakuje sousedce vedle sebe, paní Řehounkové. Zkrátka babi je někdy legrační. Ale stejně je správná.

Za chvíli se to tu bude chýlit i paní Řehounkové. Pozítří jí sundají sádru, takže tělesně už bude zase zdravá. Ale kdo jí vyhojí smutek? Za tu dobu, co ji znám, se zasmála asi třikrát, většinou mlčí pohroužená do svých neradostných myšlenek a občas nás tady všechny šmahem nenávidí, a tak hledá ty nejnepatrnější záminky, aby nás mohla setřít. Zdá se mi, že ani odchod odtud pro ni není východiskem. Tam venku na ni čeká malý hrobeček, který zastíní všechno.

Teprve tady si uvědomuju, jak strašlivě krutý někdy dovede být život. Jistě, i předtím jsem slýchala o neštěstích a tragédiích, ale všechno to bylo někde daleko a já jsem si z toho těžkou hlavu nedělala. Teď, když se jedna taková tragédie odehrává téměř naproti mně, jsem z toho otřesená. Chtěla bych paní Řehounkové nějak pomoct, ale jsem stejně bezmocná jako ostatní.

Dívám se na dvě uprázdněné postele a napadá mě, že teď si chodí po světě dvě ženy, veselé a bezstarostné, pracují, starají se o děti a vnoučata, perou velké prádlo a třeba i nadávají na svinský život, a ještě vůbec netuší, že za pár hodin se octnou na těchto postelích zraněné a možná navždycky zmrzačené. Ale my to už víme. Protože na úrazovce nikdy nechladne postel moc dlouho. Je to děsné pomyšlení vědět, že se určitě v kterékoliv vteřině stane něco hrozného. Připadám si teď jako hrůzná vědma – čarodějka. Proč se musí stát co chvíli nějaké neštěstí? Proč nejsou lidi opatrnější? Kdyby každého člověka na pár dní zavřeli na úrazovku, dám krk na to, že by pak hned ubylo nehod.

Právě ke mně míří babička. Musím se jí věnovat, nebo si chudák bude myslet, že jsem na ni pro její odchod přece jen zanevřela.

Tak, už je to tady. Sotva odnesli nádobí od oběda, přilítly dvě sestřičky s povlečením a začaly stlát Renatinu postel. Všechny jsme byly zvědavé, koho nám sem dají a jestli ne probůh zase cikánku. Dostalo se nám přesných informací, že přijde dvaačtyřicetiletá Emilie Váchová, která slítla z okna, když ho myla, a na to, že bydlí ve druhém patře, ještě dopadla krásně, když si jen zlomila obě nohy a ulovila otřes mozku. Teď už mi bylo docela jasné, kde vzaly mé spolupacientky tak přesné informace o mně. A já jsem se divila, že toho tolik o mně vědí, i to, kolik stehů mám na břiše, ačkoliv já sama jsem to nevěděla.

Než pacientku přivezli, věděly jsme už i to, co měla na sobě, že je prodavačka a že je tlustá.

To teda byla. Kdyby o sobě věděla, když ji sanitář stěhoval na postel, musela by ho okamžitě žalovat pro urážku na cti.

„A závaží jí nedáte?“ zeptala se paní Pavelcová s nadějí v hlase, když se v pokoji objevil doktor Čermák. Ten se zachechtal.

„Nedám, paní Pavelcová, jsou to obyčejné čisté zlomeniny.“

Paní Pavelcová se otočila ke mně.

„Zase tu budu se svým kvichtem sama.“

„To víte, ona spadla do měkkého,“ narážela jsem na hory sádla. Usmály jsme se na sebe. Teda rozhodně, paní Pavelcová je správná ženská. Nebýt jí, dávno jsem tady zcvokla.

Paní Váchová teď spí a všichni čekáme, co se z ní vyklube. Teprve teď mi došlo, že asi i já jsem byla takhle očekávána, když mě sem šoupli. Dívala jsem se kolem sebe vykuleně a kdybych tušila, že jsem středem takové zvědavosti, asi bych dostala pořádnou trému.

Tak teď už tady nebudu nejmladší. Myslím tím nejmladší služebně. Postoupila jsem na mazáka.

Zítra je návštěvní den. Jestli Jitule nepřijede, tak jí to spočítám.

—

Přijela! Zjevila se ve dveřích, které jsem od začátku návštěvní doby bez přestání hypnotizovala, opálená, s taškou přes rameno a tak živá mezi náma mrtvolama! Rozhlídla se, zaostřila zraky a už si to šinula ke mně.

„Ahoj Jitule,“ vítala jsem ji a měla jsem ohromnou radost, že tu mám konečně taky jednou návštěvu úplně sama pro sebe.

„Ahoj bledule,“ opáčila Jitka.

„Paní Pavelcová, to je Jitka,“ představila jsem ji své sousedce. Jitka způsobně pozdravila a sedla si ke mně. Zpočátku byl rozhovor poněkud rozpačitý, protože Jitku asi zarazil můj výzor. Pak ale poznala, že to ubožátko na posteli ani za pět minut neumře, ani se nerozsype, když se na to šáhne, a rozvázala.

„Něco jsem ti přivezla,“ povídá. „Máti mi nakázala, že mám vzít něco od vápníku, aby ti dobře srostly kosti. Tak jsem přemýšlela, v čem je vápník. A nakonec jsem si řekla, že tady nejlíp vědí, čím tě živit, a přivezla toto.“

Vybalila bonboniéru a ovoce.

„Ty ze mě chceš udělat vykrmeného pašíka,“ chechtala jsem se.

„Coo?“ protáhla Jitka. „Vypadáš, že se ti dá brnkat na žebra.“

Potom mi Jitka líčila různé historky z tábora, kde fungovala coby vedoucí, líčila, co teď doma dělá a že se s Vaškem chystají na dva týdny okupovat strýcovu chatu.

„Jen se mi nevdej a nenech študování,“ nabádala jsem ji.

„Študování nenechám v žádném případě,“ dušovala se. „A ještě si moc rozmyslím, jestli si Vaška vezmu.“

„Zlobí, zlobí?“

„Který mužský nezlobí, prosím tě?“

„To je fakt.“

Když sestra začala návštěvy vyhazovat, hádala bych se do krve, že tentokrát netrvala návštěvní doba ani poloviční čas než jindy.

Až za hodnou chvíli jsem se pořádně vzpamatovala a začala taky vnímat druhé. Pyšná, že mám taky co nabízet, jsem nechala kolovat svoji bonboniéru, ale moc z ní neubylo. Každý měl dost od svých návštěv. Babičku navštívila dcera číslo jedna, u Hubatků a Řehounků stále totéž obsazení. Paní Pavelcové přišel zas jen starší syn. Pozdravil i mě, usmál se, ale když viděl, že mám svoji návštěvu, nevnucoval se. Paní Váchovou navštívil manžel hubený jak došek, asi devatenáctiletá dcera podobná spíš otci a patnáctiletý cvalda, téměř věrný obraz své matky. Přinesli jí potravy jak na cestu za polární kruh. Paní Váchové už bylo dnes líp a mluvila s námi. Zdá se být docela dobrá.

Paní Řehounková byla dnes prvně bez sádry, ale o propuštění zatím není řeč. Zato o babičce se mluvilo, že ji pustí zhruba za týden. Co my si tady bez ní počneme? Tak nás zpovykala, že si samy už ani nesáhneme na stolek pro čaj.

Tímto psaním zaháním ponávštěvní splín, protože se mě tentokrát zmocnil velice moc. Kdybych si neříkala, že je to kardinální nesmysl, asi bych se rozbrečela. Jenže je to kardinální nesmysl!

Pokud jsem neměla návštěvu, byla jsem vlastně docela ráda, když návštěvy skončily, protože se mé spolubydlící a spolutrpitelky volky nevolky musely zase vrátit ke mně, odejít z domovů, kam je jejich blízcí aspoň v duchu přenesli, a být tu zase se mnou, osamělou bludičkou. Teď jsem i já čuchla k volnosti a tak strašně po ní toužím! Jitka mi jí přinesla celou náruč, ale jen na ukázku zpovzdálí, jen tak, abych si uvědomila, oč přicházím. Do prčic! Nenávidím toho hnusného opilce, který mě převálcoval! A aspoň doufám, že pobude v kriminále dýl, než já tady.

—

Včerejší zápis je jasným svědectvím o zhoubném vlivu návštěv na stav pacientů. Ale dneska už jsem zase ó ká, jak by řekl pan doktor Čermák. Ba přímo dneska je radostný den. Bylo mi povoleno sedat si dle libosti a můžu sedět třeba celý den opřená zády o polštář, stačí, když si zadek dostrkám trochu dozadějc. Tak jsem si hned vymodlila kreslířské potřeby, jako například složku s výkresama, polotvrdou tužku, gumu a voskové pastely za dvanáct padesát. Sepsala jsem to a Irenka mi svatosvatě přislíbila, že zítra mi všechno přinese. Dala jsem jí na to finance ze svého batohu, který u nehody posbírali zároveň se mnou. Voskové pastely sice nejsou nejideálnější, ale je to jediné barvivo, které nezaneřádí postel. Irenka byla moc hodná, že se mi s tou donáškou nabídla. Malá už se jí uzdravila a zase chodí do školky.

Náš nový přírůstek, paní Váchová, už se začíná sžívat s kolektivem. Zapojuje se do hovoru a je to taková bodrá dobrosrdečná ženská. Dokonce už mluvila humorně i o svém plachtění z okna.

„Celý rok pěstuju před činžákem kytky,“ povídala nám, „a je to hrůza uhlídat záhon, když ho člověk nemá oplocený kolem dokola. Zrovna mi tam všecky kytky rozkvetly a hýřily barvama. No vidíte, a nezahučím já rovnou do nich?“

Dnes od rána prší, máme otevřené okno a leze nám sem nenapodobitelná vůně zmoklého prachu ulic. Počasí pláče, ale tady je nálada docela dobrá.

A sedmá postel naproti mně marně čeká na svoji oběť.

Píšu zmateně, ale to je tím, že se těším, až si zase pořádně zakreslím. Myslím, že zítra ani nebudu moct dospat.

—

Můj včerejší zápis jako by vyprovokoval snůšku nepříjemností. Jednak sedmá postel už nečeká na svoji oběť a jednak jsem opravdu nemohla dospat – ale ne kvůli výkresům. Včera před půlnocí od nás vyjíždělo několik sanitek s houkačkama a za necelé půl hodiny se zase vracely. Babička Stejskalová šla na záchod a když se vrátila, zvěstovala, že se prý někde něco srazilo, snad autobusy nebo několik aut, to přesně nevěděla, ale prostě je to hrozná šlamastyka. Doktoři řezničili celou noc a měli některé moc těžké případy, které nemohli pustit z dohledu ani na chvíli.

Ranní vizita byl průvod utahaných mátoh. Myslím, že kdyby se tu přes noc někomu ztratila nějaká končetina, ani by na to nepřišli. Ale já se neposmívám. Podle neoficiálních pramenů v noci dva lidé zemřeli a jedenáct jich zůstalo tady, z toho jeden nebo dva ještě nemají vyhráno. Ovšem to opakuju jen to, co babička vyzvěděla na záchodě. Takový záchod je veskrze užitečná místnost.

Nová pacientka, která k nám v noci přibyla, se jmenuje Říhová. Je jí šestatřicet a má poraněnou páteř, následkem čehož jí ochrnuly nohy. Svůj úděl nese strašně těžce. Je apatická a občas ji popadá zoufalství, zkrátka skoro druhé vydání paní Řehounkové. Včetně té podoby příjmení.

Vůbec jsem nedoufala, že si dnes Irenka vzpomene na mé kreslení, ale vzpomněla! Přinesla mi všechno, oč jsem ji prosila, a já se na to vrhla jak dravec na obzvlášť lákavou kořist. Hned jsem se uhnízdila v hlavách postele a pustila se do kreslení. Nakreslila jsem si to nejkrásnější léto s nejmodřejší oblohou a nejprůzračnější vodou v jezeře. Obrázek koloval a babi se rozplývala, že je jako od malířky.

—

Panuje tu opět ponávštěvní splín. O to horší, že venku je nádherný den.

Dnešní návštěvy byly zase blázinec. Zástupci rodin přicházeli jaksi v hojnějším počtu a postupně obléhali „své“ postele. Jen babičku Stejskalovou nikdo nenavštívil, prý to už nestojí za to, když ji brzy propustí. A utřela jsem i já, protože Jitule si užívá s Vaškem na chatě.

Když přišli Pavelcovi, hned mi snacha paní Pavelcové Eva sdělila, jak už dobře vypadám. Ne že by ji napadlo samotnou, všímat si mě, ale neušlo jí, že Petr mě obdaroval broskvema a úsměvem k tomu. Udělal mi radost. Lukáška bylo zase všude plno. Abych ho pomohla zabavit, nakreslila jsem mu takové legrační auto. Od té chvíle se ode mě nehnul a musela jsem mu kreslit, co si poručil, od slona až po helikoptéru. Říkal mi teto a počmáral mi celé dva výkresy. Ani nechtěl jít domů. Oba synové paní Pavelcové se smáli a říkali mi, že mám talent na krocení divých šelem.

Ten splín je po každé návštěvě horší. Nebaví mě ani číst, ani kreslit, ani poslouchat štěbetání ženských. To okno je jako magnet. Já to tady nevydržím!

—

Dnes mi vytahali všechny stehy a ne dovolili, ale přímo nařídili, že mám pomalu začít posilovat břišní svaly. To bude další položka do rozvrhu dne. Vlastně jsem už úplně zdravá, když se to tak vezme. Nebýt toho, že mám sádru až nad koleno, mohla jsem teď už špacírovat po chodbách a taky by mě pustili domů. Už nejsem politováníhodná chudinka. Zůstávám tady jen vinou pitomé smůly. To se mi ta noha nemohla zlomit šikovnějc? No, s tím chozením by to tak rychle nešlo, já vím. Jsem hodně slabá a mé svaly vášnivé cyklistky se proměnily v sulc. Však já ten sulc zase donutím zesvalovatět, až přijde čas!

To jsou přímo bojové pokřiky, že jo? Jenže já jsem se dnes na sebe mrkla do zrcadla a zjistila jsem, že už nemám tak vykulené oči a že už i tvářičky mi zrůžověly.

Cítím, že se tady vzdaluju všem pacientkám, hlavně těm novým, kterým je tu souzeno pobývat ještě moc a moc dlouho. Mně se pan doktor Čermák dušoval, že déle než čtrnáct dní tu už nebudu. Jen paní Pavelcová se mi nevzdálila, ba naopak přiblížila. Uvědomila jsem si, že ona vlastně měla od začátku dost přesně spočítané, jak dlouho tu bude, protože si zlomila jen tu nohu, kdežto já jsem měla spoustu dalších špatností, o kterých se nedalo předvídat, co vyvedou v příštím momentu. Zdá se, že špatnosti jsou zažehnány, a tak tu teď sedím víceméně jako nucený divák, kandidátka na svobodu.

Dneska pustili babičku Stejskalovou. Se všemi se moc mile rozloučila a odjela za svýma králíkama. Doufám, že se jí o ně sousedi dobře starali. Zítra prý sundají paní Hubatkové masku z obličeje. Konečně se dozvíme, jak vlastně vypadá. Podle postavy a manžela je to ještě mladá ženská. Určitě blázní radostí, že z ní bude zase člověk, a až jí dají umělé zuby (prý je má skoro všecky vyražené ještě navíc k těm zlámaným čelistem), bude moci jíst lidská jídla a ne pořád ty škaredé kašičky. Stehy po operaci, kvůli které vlastně nesměla chodit, jí tahali zároveň se mnou. Hned chodit samozřejmě nesmí, tedy aspoň ne víc než pár kroků, ale postupně se do toho dostane.

Zato s paní Řehounkovou je to nějaké špatné a má prý jít ještě na operaci. Po stránce duševní je na tom už přece líp, když to porovnám se stavem, v jakém byla v době, kdy jsem přišla. A když už tady tak píšu o všech (jako bych měla odejít už zítra), musím napsat taky to, že asi za týden sundají sádru paní Pavelcové. A je prý málo pravděpodobné, že by noha nebyla zahojená tak, jak má být. Ostatně to prý u mě také. Ovšem jestli nastane ta málo pravděpodobná věc... ale radši mlčím, ať to nepřivolám.

Po obědě tady byl Petr Pavelec a zase přinesl kytky i ovoce pro obě. Je hrozně milý. Když o něm paní Pavelcová mluví, říká, že žasne. To jako kvůli těm dárkům. Protože on si prý nikdy holek nijak moc nevšímal a spíš za ním běhaly ony samy.

„Jen jestli to nebude tím, že já toho moc nenaběhám,“ upozornila jsem ji a obě jsme se rozesmály. S paní Pavelcovou se hezky povídá o všem možném. Kdybych tu měla po jejím odchodu pobývat déle než ten jeden týden, nebylo by to nijak příjemné. A stejně si nedovedu představit, že až odejde, už se třeba nikdy neuvidíme. Anebo se potkáme na ulici a nebudeme si mít co říct. Poptáme se tak co noha a co škola a budeme hledět být zase co nejdřív pryč.

—

Ten minulý silácký zápis! Kandidátka na svobodu! Vzdaluju se všem pacientům! Skutečnost se mi vysmála. Tu dlouhou dobu, kterou jsem tady prožila, nedokázal jen tak smazat jediný zápis do sešitu. Nuceně, ale přece jen, jsem tady zapustila kořínky. A i když jsem si třeba paní Hubatkové nijak moc nevšímala, uvědomovala jsem si její existenci. Vytvořilo se jakési pouto spojující nás tady všechny navzájem. A vzpomínka na nemocnici mi ještě nějaký čas pod kůží zůstane.

Paní Hubatkové opravdu sundali sádru i obvazy z obličeje. Když ji přivezli zpátky, všechny jsme oněměly hrůzou. Tak strašlivě znetvořený obličej jsem ještě nikdy neviděla. Nebudu to popisovat. Dost na tom, že mě straší ve snech.

Nevěděly jsme, jak se máme chovat. Naše zvědavost se proměnila v hrůzu a z přivítání, které jsme si jistě všechny v duchu chystaly, nám přes rty nepřešla ani hláska. Paní Hubatková si chraplavě a skoro šeptem vyžádala zrcadlo. Než jí ho sestra dala, prohodila s nucenou bodrostí, kterou určitě vycítila i paní Hubatková:

„Máte na obličeji dost jizev, ale z toho si nic nedělejte. Víte, co říkal pan doktor. Udělají vám plastickou operaci a všechno bude zase v pořádku. Chirurgie dneska dokáže zázraky.“

Když se na sebe paní Hubatková podívala, neřekla nic. Vůbec nic. Pak si lehla a ležela.

„To se spraví,“ pípla paní Váchová.

K večeři snědla paní Hubatková nepatrné množství té svojí kaše, lehla si a zavřela oči.

Večer jsem nemohla dlouho usnout a i potom jsem spala jako na vodě. Byla krásná noc a do pokoje svítil otevřeným oknem měsíc. Z lehkého spánku mě probudil jen sotva slyšitelný šramot. Otevřela jsem oči a v okně jsem uviděla bílou postavu. Pak se ta postava začala strašně pomalu snášet dolů. Zavlála bílá košile, mihla se ruka a pak už v okně nikdo nebyl. Za okamžik jsem zaslechla zvuk zdola, jak tělo dopadlo. Ozývá se mi ještě teď a marně ho zaháním.

V hrůze jsem se vymrštila na posteli, zmáčkla jsem zvonek na sestry a křečovitě ho držela.

Přilítly sestry, napřed jedna, pak druhá. Zvenku zdola byly slyšet vzrušené hlasy. Jedna sestra řekla: „Ježíšmaria, paní Hubatková,“ druhá přiběhla ke mně, sundala mi ruku ze zvonku a položila mě. Nepřestávala jsem se třást. Posté a potisící jsem viděla ten bílý zákmit, který ve skutečnosti trval kratičký okamžik, ale mně se promítal jako zpomalený film. A pak ten zvuk...

Zavolali doktora a ten mi něco píchl, po čem jsem usnula. To ráno se pak na našem pokoji srocovali doktoři i sestry, mluvilo se vzrušeně a já jsem byla celá vyšinutá. Odmítala jsem cokoli jíst a brečela jsem ostošest. Dozvěděla jsem se, že paní Hubatková byla na místě mrtvá. Určitě to sebralo všechny, ale ony to aspoň neviděly. Já jsem nedokázala myslet na nic jiného. Zůstávala jsem otočená ke všem zády, nereagovala na slova paní Pavelcové, nejedla ani po dobrém, ani po zlém. Ani návštěv jsem si nevšímala, i když Pavelcovi přišli zase všichni i s Lukáškem. Myslím, že už to pak ani nebylo tou paní Hubatkovou. Musela jsem prostě vybrečet všechen ten stesk nahromaděný za celý pobyt v této budově, lítost, že mi utíkají prázdniny a kdovíco ještě. Teď už se sama divím, jak jsem mohla být tak otřesně nemožná. Na noc mi dali zase něco na spaní a včera ráno jsem vypadala jak schlíplé kuře. Ale už jsem se najedla a dalo se se mnou mluvit. Veřejně na celý pokoj jsem pak včera večer uznala, že jsem blbá. A světe zboř se, i paní Říhová mi to vymlouvala. Paní Pavelcová mi dala broskve, které se mi včera neodvážil dát Petr, a já se do hloubi duše styděla. Jak se mohlo stát, že jsem tomu zážitku tak podlehla?

Dneska na vizitě, když se mě ptali, jak je, usmála jsem se, že dobře.

Taky mi dnes přišel dopis z Indie, a i to přispělo k mému unormálnění. Taťkova cihelna pěkně roste a mamka píše, že prý se začala zajímat o východní medicínu. Píše o ní moc zajímavě.

Od včerejška jsou tady dvě nové pacientky, matka s dcerou. Jmenují se Mádlovy, dcera je Božka. Na mužském mají i otce. Vymázli se v autě, paní Mádlová to odnesla rozmašírovaným kolenem a Božka, která je stejně stará jako já a dělá kadeřnici, má rozbitou hlavu a nějaké šití. Obě mají výhodu, že jsou spolu. Nemusí je omezovat návštěvní hodiny. Dnes tady byl za nimi otec, ten z toho vyvázl nejlíp a brzo ho pustí. Všeobecně jsou tady Mádlovy považovány za lehčí případy, jenže o tom ony ještě nevědí a zatím si myslí, že se jim přihodila strašlivá tragédie. Ale kdo z nás si to na začátku nemyslel?

—

Dnes jsem stejně jako včera cvičila ostošest, abych si vynahradila ten ošklivý den, který jsem probrečela a protruchlila. Paní Hubatkové jsem tím nepomohla a sobě uškodila. Paní Pavelcová se mi tady smála a prý jestli bych nechtěla taky činky. Protože já když už jsem v tom posilování, cvičím nejen břišní svaly, ale taky svaly na rukách a vůbec na horní polovině těla.

Pozítří sundají paní Pavelcové sádru a jestli bude noha v pořádku, pošlou ji hned domů. Mně tady nenápadně předhazují, že mi sice sundají sádru za šest dní, jenže na rozdíl od paní Pavelcové se o mě nemá kdo starat, a tak si musím odbýt ještě i nejnutnější rehabilitaci tady. Dušujou se, že víc než týden to nebude, ale čert věř doktorům. Taky mi slibovali, že nejpozději za čtrnáct dní vypadnu, a teď už to vypadá na čtrnáct dní ode dneška. Připadám si jako ten osel, co mu furt drží před čumákem tu mrkev. Ach jo!

—

Z nás všech tady nepodléhá ponávštěvnímu splínu jediná paní Pavelcová. Ta podléhá spíš, jak se vyjádřila, zimomření z nejistoty, jestli už ji zítra budou moci pustit, nebo ne. Návštěvy, které tu dnes měla, se vyjadřovaly v optimistickém duchu. Přála bych to paní Pavelcové, ale sobě její odchod nepřeju vůbec. Co si tady bez ní počnu? I když i paní Váchová si dovede dělat legraci a pozvednout náladu, paní Pavelcová je paní Pavelcová. A navíc – už nikdy neuvidím malého Lukáše, ani Petra Pavelce, který zase rozdělil kytku i ovoce mezi nás dvě a když jsem mu rozpačitě děkovala za broskve, co mi daroval posledně (styděla jsem se za ten záchvat slabosti), taktně to přešel.

Zítra mají odvážet paní Řehounkovou na normální internu. Ze zranění se vylízala dobře, ale teď zase zjistili, že má něco s ledvinama. Až budu příště fňukat, že mám smůlu, vzpomenu si na paní Řehounkovou.

Toto léto je neobvykle krásné. Logicky. I dnes se ukázalo v plné parádě. Návštěvy tu korzovaly v letních šatičkách a botičkách a my všechny jsme jim děsně záviděly. Paní Váchová si stěžovala, jak je jí strašně horko na nohy, že prý se jí už potí i sádra, a paní Říhová k tomu chmurně dodala, že by byla strašně ráda, kdyby jí bylo horko na nohy.

Paní Říhová má štramáckého manžela. Posledně jsem ho jaksi ze známých důvodů neregistrovala, ale dnes jsem si ho všimla. Je mu asi čtyřicet, kotlety mu už trošku začínají šedivět, ale má děsně mužný obličej a pružnou postavu, štíhlou, ale ne vyzáblou. Třeba postel zkresluje, ale jeho žena mi vedle něj připadá strašně málo výrazná a bez šarmu. Ale nechci si hrát na drbnu. On člověka asi fakt, že má ochrnuté nohy, pořádně změní.

U Mádlů, respektive u Mádlové – matky to bylo jako v úle. Hotová rodinná slezina. Na její postel se nastěhovala i Božka, přišel otec, kterého zítra pustí, a spousta dalšího příbuzenstva, takže utlačovali i rodinku paní Váchové, opět hojně vyzbrojenou potravinami. Mám obavy, že paní Váchová za chvíli vyroste ze sádry a budou jí muset dělat novou, větší.

Já jsem měla dnes taky návštěvu. Stavili se tady Dvořákovi, kteří se vrátili ze své zahraniční dovolené a doma našli dopis od našich, že klíče od jejich chaty jsou k vyzvednutí v tomhle špitále. A tak se tu s očima navrch hlavy objevili a strašně mě litovali, že jsem zůstala takhle sama a navíc bez pořádných prázdnin. Dvořákovi jsou docela fajn, znám je od dětství, ale přece jen jsou to spíš kámoši našich než moji, tak jsem ani nevěděla, o čem se s nima bavit. Ale ne že bych jejich návštěvu neocenila, to zase prr. Taky jsem musela složitě přes sestřičky zařizovat, aby našly můj batoh a abych z něj mohla ty klíče vzít. Dvořákovi opatrně sondovali, jestli se od nich očekává další návštěva, protože jedou hned na tu chatu, tak jsem je nabádala, ať jen si nekazí dovolenou kodrcáním do Brna, že už to tu mám stejně za pár.

—

Odešla. Když si balila věci, nakázala mi, že ji musím navštívit, jen co mě pustí, a dala mi adresu. I já jsem jí dala svoji. Petr si pro ni přišel a přidal se k nabádání paní Pavelcové. V ten moment jsem to slibovala jako hotovou samozřejmost, ale vím, že to až tak samozřejmé není. Říká se sejde z očí, sejde z mysli, a je to pravda. Dnes mysleli své pozvání naprosto upřímně, ale až je za čtrnáct dní přijdu navštívit, řeknou si: co nám sem ta osoba leze? No jo, nemá se ke komu vrátit, tak musíme mít soucit a být přívětiví. Z toho pomyšlení je mi smutno. Ale nemá cenu něco si nalhávat, i když se o to mé naivní já velice vehementně pokouší.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Léta s Hubertem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.