TÁŇA KUBÁTOVÁ

REBEL

Edice POHODKY

Praha 2017

© Taťána Kubátová, 2017

Vydalo v roce 2017 nakladatelství Taťána Kubátová,

Janského 2367/97, 155 00 Praha 5,

web: http://www.tkweb.cz,

e-mail: tana@tkweb.cz

jako celkově 39. a 12. elektronickou publikaci v edici POHODKY

2. vydání

Obálku navrhla a zpracovala © Taťána Kubátová,

sazba Taťána Kubátová

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-87805-43-5 (epub)

ISBN 978-80-87805-44-2 (mobi)

1

Z davu proudícího ulicí se vyloupla povědomá postava.

„A máme ji tady,“ pravila Šárka. Sklopila oči k mobilu, který si položila hned vedle podšálku s napůl vypitou kávou, a stiskem tlačítka rozsvítila displej.

„Rovných dvaatřicet minut zpoždění. Tak za to už zaslouží pěkně ostrý kartáč.“

„Přímo rejžák,“ dala jí za pravdu Linda a upila miniaturní doušek ze svého také už skoro prázdného hrnku.

Kamila se zběžně rozhlédla kolem sebe a posléze neomylně zamířila k jejich stolku, stojícímu hned vedle zábradlí tvořícího spíše symbolickou než faktickou přehradu mezi kavárenským poklidem a pouličním ruchem.

Jen co odhadla, že se nachází v doslechové vzdálenosti, spustila:

„Čau bando, já vím, že jdu pozdě, ale až vám řeknu důvod, budete spíš zírat, že mi to ještě vyšlo tak brzo.“

„Miluju tvá zdůvodnění pozdních příchodů,“ ujistila ji Šárka bohorovně. „Drtivá většina z nich si z fleku zaslouží literární cenu Josefa Škvoreckého.“

„Spíš Barona Prášila,“ opravila ji Linda. „Můžu hádat? Na přechodu tě málem srazil ve svém mercedesu právě projíždějící Richard Gere, načež tě naložil do svého bouráku, odvedl do apartmánu v desátém patře hotelu Continental a na znamení omluvy a pokání tě pohostil růžovým šampaňským s jahodama. Nakonec ti vnutil svou vizitku a vymámil na tobě slib, že s ním strávíš prodloužený víkend na jeho ranči v Oklahomě, kam tě přiveze svým soukromým tryskáčem.“

Kamila se pobaveně ušklíbla. „Nezdá se ti pro mě Richard Gere trochu příliš obstarožní?“ namítla.

„No neříkej, žes mu dala košem,“ zděsila se Šárka.

„Takže vám asi nemám sdělovat, koho jsem potkala, co?“ otázala se Kamila vlídně, zatímco pečlivě obhlížela mírně oprýskanou dřevěnou židli, na niž hodlala umístit své úhledné pozadí oděné do úzké sukně smetanové barvy. Její nedůvěřivý pohled neunikl ani jedné z obou kamarádek.

„Na venkovní židličku sis opravdu nemohla vzít lepší oblečení,“ ujistila ji Šárka. „Ale co máš z toho, my dvě, co máme rifle, bychom zas neupoutaly Richarda Gera, ani kdybychom mu přistály přímo na předním skle.“

Kamila se opatrně posadila a pohled, který vzápětí vrhla směrem ke vchodu do vnitřních prostor kavárny, prozrazoval bezmezný údiv, že se k ní doposud neráčil dostavit žádný z číšníků. Poté se očima vrátila ke svým společnicím.

„Tak naposledy. Chcete vědět, koho jsem potkala, nebo ne?“

„Je mi to jasné,“ zazubila se na ni Šárka. „Zastavili tě činovníci z nadace pro důstojné stáří a nabídli ti slevu na totální endoprotézu.“

„Ale houby,“ opravila ji Linda. „To sis popletla. Nabídli jí totální zubní protézu.“

Kamila na obě vycenila své výstavní zuby, jejichž bělicí proceduru spolu probíraly shodou okolností při minulém posezení, včetně dosti nehorázné ceny za uvedený úkon, a hrozivost svého výzoru ještě vylepšila na dámu až příliš groteskní grimasou.

„Dobře, propásly jste svoji šanci,“ pronesla temně a znovu se ohlédla po číšníkovi. Mezi stoly běhali rovnou dva, ale ani jeden z nich k nim nějak nemohl najít cestu. Ačkoliv byl teprve začátek května, nefalšované letní počasí přilákalo k venkovním stolkům téhle jindy poklidné kavárničky nebývalou spoustu návštěvníků.

Konečně k nim jeden z černobíle oděných mladíků zavítal a všechny tři ho vrchovatě zahrnuly objednávkami. Jen co odkvačil splnit jejich přání, shýbla se Šárka ke své objemné kabelce.

„Na začátek si trochu zaúřadujem, jo?“ pravila a v její ruce se octla plastová složka formátu á čtyři. „Takže v kruhu nás bylo osmnáct. Metoděj předloni umřel, to máme sedmnáct. Pavla zásadně na naše pozvání ani jinou korespondenci nereaguje, tak to máme šestnáct. Další dva jsou nedosažitelní. Alice je podle informací rodičů stále vdaná v cizině, ale mail mi na ni nebyli schopní dát, protože si prý dopisují jen papírově. Chápete to vůbec? V dnešní době? A Kryštof je patrně taky pořád v cizině, ale to nevíme jistě, protože rodiče už nežijí a bratr se nám ztratil z dohledu. Takže čtrnáct. Z těch čtrnácti se dvanáct přihlásilo, že určitě přijde, deset z nich už taky zaplatilo. Nezaplatil zatím Zdeněk Brabec, na kterého je ale vždycky spoleh, tak bych s jeho penězma počítala, no a Mirek Ptáčník, na kterého je spoleh tak půl napůl, takže bych s jeho platbou pro změnu nijak moc nepočítala. Prostě když přijde, tak ho skásnem rovnou na místě a dodatečně za to něco objednáme. Každopádně ale už máme pohromadě sumičku, kterou můžeme složit jako zálohu na salonek v té hospodě, kde jsme to předběžně zamluvily.“

„Tam skáknu já, mám to nejblíž,“ poznamenala Linda.

Kamila se uvolněně opřela na své židli, i když si ve chvíli, kdy tiskla záda smetanového sáčka do opěradla, uvědomila, že tuhle část nábytku nepodrobila ani zběžné, natož podrobné prohlídce. Polekaně se na okamžik napřímila, ale poté se rezignovaně vrátila zpět do své uvolněné pózy. Aby ji ještě zdůraznila, na chvíli pohlédla na své lososově růžovým lakem zkrášlené nehty.

„Ty počty ti nesedí,“ pronesla poté ležérně.

Šárka vzhlédla od svých papírů. Také Linda k ní udiveně otočila hlavu. Kamila pokračovala ve studiu svých nehtů.

„Jak to že ne?“ vyslovila Šárka.

„Protože kdybyste mě nechaly domluvit namísto svého trapného nabízení umělého chrupu, dozvěděly byste se, milé dámy, že Kryštof Elsner vůbec není tak nezvěstný, jak jste se domnívaly. A navíc že už dva roky nežije v cizině, nýbrž tady, ve svém milovaném rodném městečku.“

„Fakt?“ žasla Šárka. „To jeho jsi cestou sem potkala?“

Kamila nespouštěla zrak z konečků svých prstů. „Hm, bude to chtít co nejdřív novou manikúru,“ zabručela polohlasně.

„A jestli to okamžitě nedopovíš,“ navázala na její monolog Linda, „tak možná i novou plastiku obličeje.“

Další zdržení způsobil číšník, který jim na stůl nastavěl všechny objednané tekutiny. Neobešlo se to bez omylu, jenž by se snad v tomhle návalu dal považovat za omluvitelný. Jenže Kamila se na číšníka mračila.

„Tu colu jsem chtěla light,“ zpražila ho přísně.

Číšník zjevně nechodil pro drzost daleko.

„Pardon,“ prohodil. „Nějak mi to uniklo. Nedávalo mi totiž logiku, že by někdo chtěl vážně dvoudecku coly light, když si dává tuplované vídeňské kafe s dvojitým cukrem a dvojitou šlehačkou.“

Kamila se na něj zlověstně zazubila.

„Pokud jste se chtěl živit logikou, mladý muži, měl jste si udělat kandidaturu a jít pracovat do akademie věd. Ale pokud vím, jste číšník, tedy někdo, kdo má hostům přinést přesně to, co si objednali. I kdyby to byl nakrásně sachr dort se špenátem a ančovičkama.“

Jen co se číšník vzdálil, Šárka s Lindou vyprskly.

„Tak, a teď ti do té coly navíc plivne,“ prorokovala Linda.

„Ať,“ zazubila se na ni Kamila. „Snad si nemyslíš, že ji budu pít? Tolik kofeinu takhle navečer, to bych se hodinu převalovala, než by se mi povedlo usnout.“

„Tak proč sis ji objednávala?“

„Mám ráda, když je kolem mě plný stůl,“ zdůvodnila jí to bryskně kamarádka.

„Potom nechápu, proč jsi trvala na light.“

„Přece z principu, ne? Nebude mi hošík nosit, co se mu zamane.“

„Ty jsi teda číslo,“ chechtala se Šárka. „Ale teď už to nezamlouvej a vyklop, kdes potkala toho Kryštofa.“

„Na parkovišti vedle intru. Zrovna se chystal nasedat do auta. Teda holky, pokud platí, že po letech se z nejatraktivnějších spolužáků stanou pupkatí plešouni a naopak ti neslaní nemastní vyzrajou do lákavé podoby, tak z tohohle pravidla Kryštof totálně vybočuje. On vám je ještě úchvatnější než býval, když jsme po něm všechny houfně šílely.“

„Všechny ne,“ podotkla Linda suše.

Kamila mávla přezíravě rukou.

„No jo, jasně, když tys měla už od prváku oči jen pro toho svého nadějného funkcionáře, tak to je pak těžké. Ale nemůžeš aspoň objektivně nepřiznat, že jisté charizma jsi z něj cítila.“

„Charizma?“ protáhla Linda. „Pamatuju si, že byl vlasatej, to jo. A přitom to dávno nebylo moderní. Po revoluci už tím přece nikoho neprovokoval. Taky vím, že měl pověst plejboje, který dostane každou, na kterou si prstem ukáže. Jenže ono dost záleží na tom, na koho si tím prstem ukazujete, že jo?“

Poté, co svá slova vyřkla, se chytila za ústa a její tvář se až po samé kořínky vlasů zbarvila doruda. „Promiň,“ vyhrkla s pohledem upřeným do Kamiliny tváře. „Nebyla to narážka na tebe, to si rozhodně nesmíš myslet.“

„Odpouští se,“ ujistila ji Kamila. Vzápětí se uchechtla. „No dobře, dámy, myslím, že po patnácti letech už je to stejně promlčené. Fakt je ten, že tenkrát k ničemu nedošlo. Abych to řekla dnešním slovníkem, jen jsem si tím prohlášením dolaďovala imidž. Patřit do Kryštofova harému prostě patřilo k dobrému vysvědčení správné frajerky.“

Nyní na ni zírala i Šárka. Pak zavrtěla hlavou.

„To jsem si mohla myslet. Divím se, že jsme ti to žraly i my dvě, které víme, že jsi v podstatě hodná holka, která se do té mrchy beztak jenom dovedně stylizuje.“

Kamila se na obě naplno zazubila.

„A ne že to někde vybreptáte,“ varovala je. Poté jedním očkem zaznamenala přistání coly light po své pravici. Kdo by se domníval, že číšníkův příchod nechá bez komentáře, málo by ji znal.

„No vida, že to jde,“ prohodila bodře k jeho zádům, která na chvíli ztuhla. Linda mimoděk zhodnotila obsah jeho tácu a v duchu počítala kinetickou energii, jíž by celý ten náklad lahví a sklenic disponoval v okamžiku dopadu na Kamilinu hlavu. Číšník ale nakonec Kamilinu poznámku přece jen rozchodil, a to doslova.

Kamila se otočila zpět ke svým kamarádkám. „Kde jsme to…“

„Kryštof,“ odrecitovaly svorně.

„Jo, jasně. Po pěti letech od vejšky nedorazil na sraz proto, že byl různě po světě. Nějaký čas pobýval na zkušené v Americe, pak se přesunul do Holandska, kde se oženil. V mezičase, kdy se vrátil, založil softwarovou firmu, které se docela dobře dařilo. Když se Holanďance zastesklo po Holandsku, na řízení firmy se domluvil s bráchou, odstěhoval se k móři a firmu ovlivňoval jenom na dálku. Nějak v té době mu umřeli oba rodiče, tak potom jezdil do Česka jen sporadicky. Na naše desáté výročí mu to tudíž taky nevyšlo. Pak se s Holanďankou rozvedl a ve stejné době brácha začal střečkovat, že mu řízení firmy nesedne a že má o své kariéře úplně jiné představy. No a tak se před těmi dvěma lety vrátil. Firmu zreorganizoval, zmodernizoval a nyní s ní spěje k lepším zítřkům. To je tak v kostce vše.“

Šárka hvízdla a pak oponovala: „Není to vše. Co jeho rodinný stav a počet závazků?“

„Blázníš? V pěti minutách se to zjistit nedalo, aniž bych vypadala jako nažhavená lovkyně. To z něj vytáhnem na srazu, na který jsem ho pochopitelně pozvala, dala jsem mu adresu našich stránek a získala od něj nadšený příslib, že rád přijde.“

„Tak to je bomba!“ zajásala Šárka. Zato Linda si Kamilu měřila přimhouřenýma očima.

„Tak v pěti minutách, říkáš? Pak mi teda vysvětli svých dvaatřicet minut zpoždění.“

Ačkoliv se tvářila přísně, ve skutečnosti se tím, jak se jí Kamilu podařilo hezky chytit za slovíčko, dobře bavila, a věděly to všechny tři. Proto se Kamila neobtěžovala ani s rozpaky, ani s odpovědí.

„Jako naschvál, i kdyby byl nezadaný, mně momentálně ten můj moula celkem vyhovuje,“ prohodila Kamila. Ani tahle slova nebylo třeba komentovat. Lindě i Šárce bylo velmi dobře známo, že i po dvou letech manželství je Kamila do svého druhého muže zamilovaná až po uši. „A pokud vím,“ pokračovala a obrátila se na Šárku, „ani ty nijak vážně neuvažuješ o výměně Franty za novější model. Tak holt musíme Kryštofa přenechat Lindě.“

„Bude nadšen,“ podotkla Linda. „A určitě ještě o koňskou délku víc než já, a že já budu jásat jak soudružka Kabrhelová na prvomájovém průvodu. Copak nevíte, jak mě celou vejšku tajně zbožňoval? Natolik tajně, že se mě ke konci druháku na pochodu Lednice – Brno zeptal, jaký obor že to na škole studuju. A když jsem mu řekla, že geometrii kulatých obdélníků, opáčil, že on studuje teorii tříhodnotových bitů. Čímž chtěl předstírat, že se ptal jenom z legrace, ale já se vsadím, oč chcete, že v první chvíli fakt netušil, že jsme z jednoho kruhu. A navíc…,“ dodala po krátkém nádechu, ale pak se zarazila a mávla rukou.

„Co navíc?“ daly jí kamarádky jednohlasně najevo, že z ní hodlají vytáhnout úplně všechno. Málem by se jim to i povedlo, kdyby se na scéně opět neobjevil číšník mířící k jejich stolu. Něco nesl v ruce a pak to položil před Kamilu.

„Malá omluva podniku za mou neodpustitelnou chybu,“ pronesl se zřetelným nádechem jízlivosti v hlase a odkvačil. Jako první vyprskla Linda. Šárka vzápětí. Obě dvě zíraly na talířek se sachr dortem ozdobeným kopcem spařených a posekaných špenátových listů a po chvíli už řvaly smíchy tak, že přitáhly pozornost celého osazenstva okolních stolů. Ti nejbližší pátravým zrakem bloudili po skleničkách rozestavěných na jejich stole, aby mezi nimi vystopovali příčinu jejich šokujícího počínání. Neškodné džusy a coly na pachatele nevypadaly. Zřejmě si dámy něčím vylepšily svá kafíčka, tak to bude!

Jedinou, kdo zachoval vážnou, ba dotčenou tvář, byla Kamila. Na chvíli dokonce popuzeně stiskla rty do tenké čárky, ačkoliv je měla přizdobeny nepochybně drahou rtěnkou. Pak zvedla hlavu a velmi naléhavým pohledem začala vyhlížet číšníka. Musel ji odněkud pozorovat, a navíc zjevně patřil k nebojsům, protože přikvačil vzápětí.

„Přála jste si ještě něco?“ zeptal se s přehnanou úslužností.

Kamila se na něj zachmuřeně podívala a posléze ukázala výhružným prstem na dort.

„A kde jsou ančovičky?“ otázala se přísně.

—

Linda se ještě stále usmívala, i když se rozešly už asi před půlhodinou. Nyní rázovala do kopečka klidnou ulicí, která ji brzy dovede k jejímu bydlišti, jímž se již před pěti lety stal vcelku útulný dvoupokojový byt v malém činžáku s výhledem na Kounicovy koleje. Kamila se Šárkou jí dokážou vždycky spolehlivě dobít baterky a naladit její pohled na optimističtější notu. Některé věci se zkrátka nemění ani s léty.

Se Šárkou si káply do noty hned v první den školy. Ve druhém ročníku už spolu obývaly kolejní pokoj a ve vyšších ročnících, když se jim místo na kolejích získat nepodařilo, si našly společný podnájem. Teprve v posledním roce školy přestaly sdílet společné bydliště, protože Linda se vdala a nastěhovala se k Daliborovi. Rovněž Šárka si pospíšila do manželského stavu, a to dokonce takovým tempem, že nejstaršího syna porodila v pauze mezi předposledním a posledním semestrem.

S Kamilou se skamarádily až později. Nebylo jednoduché dostat se za její pózu povrchní parádnice, která má k životu provokujícně bezstarostný a lehkomyslný přístup. Přitom ve studijním kroužku patřila k těm nejnadanějším a všichni jí záviděli lehkost, s jakou byla schopna porozumět přednášené látce. Zatímco se ostatní na zkoušky pilně dřeli, ona jen zběžně prolétla své zápisky, prolistovala skripta a pak využila kdejakého předtermínu, aby se mohla už v polovině zkouškového období povalovat na dece u přehrady, poflakovat se po buticích a vysedávat s kamarádkami i kamarády po kavárnách. Lehkost jejího studování v žádném případě nespočívala pouze v jejím osobním šarmu, jak to o ní šířily některé závistivé spolužačky. I v takovém oboru, jakým byla informatika, se našly ženy-pedagožky, které zjevně neměly předpoklady k tomu, nechat se okouzlit jakoukoliv studentkou, a ani na nich se Kamilino hladké studování nikterak nezadrhlo. Ostatně i pár pedagogů-mužů už dospělo do takového stádia životních zkušeností či otrávenosti, v němž by s nimi nepohnula ani dieselová lokomotiva Sergej, natož sebešarmantnější studentka.

Mít Kamilu za kamarádku ovšem znamenalo podstupovat náročnou zkoušku sebevědomí. Byla z nich bezesporu nejhezčí, měla největší sexappeal a pokud jejich trojice přišla někam do pánské společnosti, mohly se Šárka s Lindou vsadit, že se rázem stanou neviditelnými, zatímco kolem Kamily vypukne hotové rojení. Braly to sportovně. Ostatně obě tehdy měly své stabilní partnerské vztahy a koketování s mužským živlem ani nepatřilo do standardní osobní výbavy, kterou obdržely od svých předků, ať už geneticky nebo výchovou. A tak se tím mužským naparováním a natřásáním peříček pokaždé spíš královsky bavily.

Linda odemkla vstupní dveře domu a vydala se po schodech do třetího, tudíž posledního patra. Výtah by nepoužila, ani kdyby se v domě vyskytoval. Ne snad že by měla něco proti výtahům, pouze se v ní od jisté doby zahnízdilo přesvědčení, že je třeba využít každé možnosti k výdeji energie. Vždyť také namísto toho, aby se jako většina rozumných smrtelníků dopravila z centra města tramvají, urazila celou cestu po svých. A to si dala ten nejmenší dortík, který byl v kavárně k mání.

V bytě bylo horko. Okno obývacího pokoje směřovalo přímo na západ a ona zapomněla ráno otočit žaluzie, takže se sem slunce opíralo naplno. Otevřela tedy okna v obou protilehlých pokojích, aby ten těžký vzduch donutila k pohybu.

Jen co setřásla přiléhavé džíny, které se na ni vedrem téměř přilepily, rozezněl se jí v kabelce mobil.

„Ahoj, Lenko, co se děje?“ ohlásila se do něj, když na displeji identifikovala svou kolegyni z práce.

„Co asi,“ zasmála se Lenka, „zmatkářka každým coulem opět v akci. Prosím tě, promiň, Lindo, jak jsme si vyměnily tu službu přespříští sobotu, tak já jsem přišla domů a Honza se do mě pustil, že jsem už úplně na palici, protože v tu sobotu máme přece rodinnou oslavu u tchánovců a budeme tam nocovat až do neděle. Já ti jsem na to zapomněla jak na smrt. A to si teda piš, že v té práci bych byla daleko raději. Jenže nedá se nic dělat, příbuzenstvo je holt příbuzenstvo. Takže prosím tě s tou mojí výměnou nepočítej a zkus se domluvit s někým jiným. Schválně ti to volám co nejdřív, abys s tím mohla ještě něco udělat.“

„To je v háji,“ vydechla Linda. „Před tebou jsem už zkoušela Jarku, Dášu i Cyrila a nikdo z nich nemohl.“

„Promiň,“ kála se Lenka. „Hedviky ses ptala? Je svobodná, bezdětná, nespolečenská, ta beztak jinou životní náplň než práci nemá.“

Linda se zasmála, ale když hovor ukončily, její smích se změnil v hluboké zamyšlení. Přesně totéž by se ostatně dalo říci o ní. Svobodná nebo rozvedená, to už je přece jedno. S nikým nechodí a ani firemních akcí se příliš nezúčastňuje, tudíž z pohledu kolegů je právě tak nespolečenská jako Hedvika. Hotová tutovka pro každého, kdo potřebuje vyměnit službu. Také by už ani nespočítala, kolikrát u ní kolegové s takovou prosbou uspěli. A když jednou potřebuje ona… Možná měla být tvrdší. Vždyť se už napevno dohodly, tudíž mělo být spíše na Lence, aby se postarala o náhradníka za sebe a nesla riziko, že ho nesežene.

Linda se zavřela ve sprchovém koutě a pustila na sebe proud vlažné vody. Nakonec, možná je to tak lepší. Na sraz se spolužáky se sice docela těšila, nebo lépe řečeno na něj byla zvědavá, ale to vše jen do dnešního odpoledne. Přesněji do chvíle, v níž se dozvěděla od Kamily sladké tajemství, že pravděpodobně dorazí i Kryštof.

Objektivně vzato vůbec neměla důvod se s ním nechtít setkat. Tenhle spolužák skutečně za celé ty čtyři roky společného studia nevzal téměř její existenci na vědomí a ona o té jeho věděla jen proto, že patřil mezi vůdčí osobnosti jejich ročníku.

Jejich ročník byl prvním porevolučním, a tak vlastně ani nemohli tušit, k jakým změnám na škole během revoluce došlo. Něco málo se dozvěděli maximálně z vyprávění spolužáka Ivoše, jehož bratr studoval stejný obor, ale o dva ročníky výše.

Kryštof k nim nastoupil na začátku druhého ročníku. A byl to právě Ivoš, kdo je obeznámil s Kryštofovou historií. Kryštof začal studovat o čtyři roky dříve než oni. Velmi brzy bylo jasné, že tenhle hoch bude nestandardní. Nosil dlouhé vlasy, odmítl vstoupit do SSM a zkoušku z marxismu složil stylem „Marxisté tvrdí, že je to tak a tak,“ a z jeho tónu bylo zřejmé, co si o dotyčných marxistech tudíž myslí. Soudružku, která jej zkoušela, tím neskutečně popudil, ale snad aby jej nemusela potkat znovu, dala mu za tři, čímž mu umožnila postoupit do druhého ročníku. Jenže ve druhém ročníku, konkrétně před prvním májem, spolu naplno zkřížili kordy. Soudružce se nelíbilo jeho otevřené zdůvodnění, proč se nehodlá zúčastnit prvomájového průvodu, a protože soudružky byly tehdy mocné, celá situace vyústila Kryštofovým vyhazovem ze školy. Kdopak by tenkrát tušil, že sedmaosmdesátý rok dělí od velkých změn vlastně jen zanedbatelný čas, a tudíž že rebelové právě z tohohle posledního období budou posuzováni jako pošetilci, kteří buší do otevřených vrat!

Vyhozené vysokoškoláky čekal zcela neměnný osud: dva roky vojny. Kryštof se z ní vrátil pár dní před revolucí a našel si neskutečně nudné zaměstnání kdesi na úřadě na stavebním odboru. Revoluce přišla v pravou chvíli, ještě v době, kdy měl energii a chuť vrátit se do školy. Vždyť také pro návrat udělal, co mohl. První ročník mu uznali, a proto nastoupil rovnou do druhého.

Pro Lindu byl jen zajímavým klukem, který se od ostatních lišil svou nebojácností, svou ochotou kdykoliv se ozvat, zatímco většina mlčela, svým odhodláním riskovat střet tam, kde by jiný couvl. K děvčatům, která se mu líbila, přistupoval se smělostí, kterou Linda nazývala spíš drzostí, ale jí se to vlastně netýkalo. Kdepak, ona nikdy nepatřila k těm, které by mu stály za povšimnutí. Jemu se líbily nápadné krásky, které se uměly také neméně nápadně chovat a rozhodně nesedaly v koutku. Sám měl energie za tři, nechyběl při jediné sportovní nebo společenské akci a všude byl nepřehlédnutelný. Pro Lindu tvor nikoliv z jiné planety, ale rovnou z jiné galaxie.

Ostatně Linda už od prvního ročníku chodila s Daliborem a tenhle vztah ji zaměstnával spolu se studiem natolik, že mimoškolní kontakty se spolužáky téměř úplně vypustila ze svého programu. Semtam na Šárčino naléhání zašla na nějaký ten sobotní kruhový výlet, občas absolvovala i večírek, ale pokaždé beztoho zapadla mezi většinovou šedivou masu, která atmosféru akce nevytvářela, ale pouze ji pasivně konzumovala.

Proč se jí tedy do setkání s Kryštofem nechtělo?

Kvůli jedné drobné příhodě, na kterou Kryštof už pravděpodobně zapomněl a kterou si Linda po celé roky nechávala pro sebe a málem ji vybreptala až dnes na srazu s děvčaty.

Bylo to ke konci čtvrtého ročníku. Zorganizovali tehdy večírek, na který byli pozváni také partneři a partnerky. Linda se tedy zúčastnila i s Daliborem, který se téhle akci nikterak nebránil. Ba naopak. Vítal každou příležitost, jak se zviditelnit, s takovou horlivostí, že se Linda nyní zpětně podivovala, proč jí to na něm v té době ještě nevadilo.

Tři dny po večírku šla Linda na zkoušku. Původně byla napsaná ještě o den později, ale nějak se jí to nehodilo, vlastně už si ani nepamatovala proč, a tak šla na katedru zjistit, jestli o den dříve není nějaký volný termín. Docent Botek ten den zkoušel jen odpoledne a všechny kolonky, do nichž se studenti na zkoušku zapisovali, byly plné. Přečetla si jména. První tři byli přespolňáci, o nichž věděla, že se učí doma, tudíž je nikde nezastihne. A další, a zároveň poslední, byla téměř nerozlučná trojka Ivoš, Milan, Kryštof, která se společně učila, společně chodila na zkoušky a společně je pak zapíjela v hospodě. Z nich si s ní také nikdo termín neprohodí, to jí bylo jasné.

A tak zaklepala na pracovnu docenta Botka odhodlaná nějak se s ním domluvit. Pedagog byl naštěstí vstřícný a řekl jí, aby přišla půl hodiny po posledním studentovi, kterým byl Ivoš, že ji tedy vyzkouší.

„Koneckonců jste napsaná hned na druhý den jako první, tak je jedno, jestli tam zůstanu další půlhodinu a příští ráno si o to déle pospím,“ ujistil ji.

Plná obav, aby nepřišla pozdě, dorazila v den zkoušky na katedru o patnáct minut dříve. Tou dobou už byla budova téměř liduprázdná. Vydala se po schodišti nahoru. Když se octla o jedno patro níž, než byla pracovna docenta Botka, dolehly k ní z mezipatra, kde se čekající studenti s oblibou zdržovali, protože tam byl nízký široký okenní parapet, na němž se dalo pohodlně usadit, dva mužské hlasy. Nedalo jí mnoho práce je identifikovat. Ostatně to mělo logiku. Kryštof s Milanem tam čekali na právě zkoušeného Ivoše, přesně podle rozpisu.

Linda chtěla vystoupat zbytek schodiště, s kluky se pozdravit a poptat se, v jakém rozpoložení se pedagog nachází a vůbec jak velké nároky na ně při zkoušení měl, když ji zarazilo její vlastní jméno vyslovené Milanem.

„Tak co, přivedla si Linda na večírek toho svého nadějného soudruha?“ zněla doslova jeho otázka.

Kryštof se uchechtl.

„To si piš, že přivedla,“ sdělil mu pobaveně. „Hošík jak ze žurnálu. Thymolinový úsměv, přesně jak na tom předvolebním plakátu. Radostný důvěryhodný mladý muž,“ pokračoval, načež se jeho tón radikálně změnil, „ze kterého se ti chce blejt,“ dokončil ponuře.

„Nojo,“ prohodil Milan. „Něco jsem o něm už zaslechl. Docela se Lindě divím. Vždycky jsem myslel, že má na víc.“

„Ale nemá,“ oponoval Kryštof přesvědčivým hlasem. „Je přesně tak tuctová, neslaná, nemastná, nanicovatá a bez šťávy, jak to ten hoch potřebuje, aby mohl patřičně vyniknout. Té se nemusí bát, že bude mít nějaké vlastní ambice, vlastní potřebu něčeho dosáhnout, nebo snad nedejbože vlastní názor. Zkrátka ideální manželka velkého politika, kterým se dotyčný bezesporu stane. Prostě je tím správným prototypem mladého funkcionáře a je úplně fuk, jestli za totáče funkcionařil komunistům, až padnou tamti, bude funkcionařit zase jiným a pak zase jiným, zkrátka vždycky těm, kdo budou v té době zrovna u vesla.“

Milan se zasmál. „To je trefné. Na vejšce prej byl předsedou celoškoláku a děsně to baštil. Nehledě na to, že za totáče vystudoval politickou ekonomii, takže je ti asi jasné, z jak prověřené rodinky asi musel být.“

„Fakt?“ pronesl Kryštof pobaveně. „Tak jsem to odhadl docela trefně. Jen by mě moc zajímalo, jestli je Linda jen pitomě zaslepená ze zamilovanosti, nebo je tak blbá objektivně. Ale nejspíš to druhé. Ostatně jako studentka je průměrná, jako ženská taky nic moc, ta bude s tím údělem dělat zázemí velkému politikovi navýsost spokojená. Nejspíš zůstane i přes vlastnictví diplomu v domácnosti s nějakýma těma dětičkama, z nečinnosti bude vesele kynout a po večerech bude oddaně poosmé přihřívat rajskou, zatímco ten její bude v poslanecké kantýně dlabat na stojáka párek v rohlíku se švarnýma mladýma poslankyněma. No a až přijde nějaká hodně dravá a majetnická, tak už bude Lindě houby platné, že nad jeho nevěrama zavírala oči, stejně jí s tou dotyčnou nakonec frnkne.“

Po těch slovech Linda zesinala záští a málem už se rozběhla po schodech, aby Kryštofovi od plic řekla, co si myslí o něm, o jeho pitomých řečech i o všech těch urážkách na svoji adresu. Jenže vtom uslyšela bouchnutí dveří a vzápětí Ivošův hlas:

„Teda pánové, takové zatmění mozku jste nezažili.“

„Vyhodil tě?“ zajímali se oba čekající svorně.

„To zas až ne, nakonec jsem to uhrál za dvě, ale představte si, že jsem mu řekl…“

Dál to Linda už neslyšela. Když zaznamenala, že trojice si sbalila své batůžky a začala scházet dolů, sestoupila z úpatí schodiště, na němž stála, téměř poklusem urazila oněch pár metrů k dámským záchodům a spěšně za sebou zavřela dveře. Srdce jí bilo až v krku. Taková sprostota! Co jim Dalibor udělal, že o něm takhle mluví?! A co jim udělala ona, že ji označují za blbou, nanicovatou a tuctovou? To jako že když nezbožňuje toho úžasného ročníkového idola, za kterého se Kryštof zřejmě považuje, tak za nic nestojí? Přitom celý ten slavný Kryštof není nic jiného než namyšlený arogantní pitomec!

Tu zkoušku tehdy kupodivu udělala. A její okázalou snahu Kryštofa až do konce studií ignorovat, případně mu dávat najevo své pohrdání, snad dotyčný vůbec nezaznamenal. Jako by se Lindina osoba nacházela kdesi v oblasti mimo jeho rozlišovací schopnosti.

Ani rozlúčkový večírek, který uspořádali po promoci, na jejich vztazích nic nezměnil. Když se patřičně ovínili, vykecali a poté unavili natolik, že zatroubili k rozchodu, začal se Kryštof se všemi velmi bouřlivě loučit. S děvčaty, jak jinak, pořádným polibkem. Na každou z nich se dlouze zadíval a poté rozpřáhl náruč.

„Pocém,“ halekal nejprve na Kamilu. „My dva máme spolu cosi nedořešeného, krásko, že je to tak? Kdy a kde to dořešíme, co?“ tázal se šibalsky a poté Kamile uštědřil francouzáka, kterého mu vřele oplatila. Také Šárka neměla nic proti navýsost důvěrnému rozloučení, k němuž přistupovala s humorem a nadsázkou.

Když jeho oči utkvěly na Lindě, trochu se zúžily.

„A teď další naše vdaná paní,“ zazubil se na ni a hnal se k ní s otevřenou náručí. „Hádám, že sis ho brala jako panna, tak doufám, že nehodláš na celý život zůstat jenom u té jediné zkušenosti! Kdyby ti fakt taková pohroma hrozila, tak přijď, něco s tím uděláme.“

A už se skláněl k polibku.

Linda rychle poodstoupila a z bezpečné vzdálenosti mu přátelsky potřásla pravicí. Když se chtěl opět přiblížit, znovu couvla. Zvedl obočí, krátce se zazubil, jako by chtěl říci: ty mi za to dobývání tedy skutečně nestojíš, a už se živě otáčel k Mileně, která sama napřahovala náruč, jen aby ji proboha nepominul.

Od té doby se neviděli.

A proč se s ním nyní bála setkat?

Protože až na ty dětičky měl tenkrát na tom mezipatře ve všem naprostou pravdu…

2

„To přece nemyslíš vážně, že nepřijdeš!“ křičela Šárka do telefonu.

„A co mám dělat, když si tu službu nikdo nechce vyměnit?“

„Co asi? Poslat celou tu blbou firmu, co ti pije krev, do háje a konečně se začít živit tím, co tě baví, co ti jde a v čem jsi zatracené dobrá!“

„A co mě neuživí,“ dodala Linda. „Snes se na zem, děvče.“

„Neuživí, protože se nesnažíš to rozjet naplno. Kdybys neměla nesmyslný strach, tak tě to uživí levou zadní, což moc dobře víš!“

„Šárko, uklidni se,“ zasmála se Linda. „Ten sraz je pozejtří. Do té doby fakt zaměstnání neukončím a nezačnu nové, i kdybych si ještě před půl čtvrtou koupila tryskáč.“

„Dobře, ale to se vážně mezi kolegama nenajde jediná dobrá duše, která by si s tebou čenžla jednu blbou sobotu za jinou blbou sobotu?“

„Bohužel ne. Ale podívej, odpolední mi končí v deset. Když sebou mrsknu, o půl jedenácté se můžu do té hospody přijít na chvíli mrknout a aspoň se se všema pozdravit.“

„O půl jedenácté budem buď dávno pod stolem, nebo doma v posteli. Nezapomeň, že léta běží a my už nejsme nejmladší. Kde jsou ty časy, když jsme vydrželi pařit do rána bílého.“

„Šárko, mezi námi, opravdu si myslíš, že mě někdo bude nějak fatálně postrádat? Dobře víš, že k hlavním kruhovým hvězdám jsem stejně nikdy nepatřila. Ostatně, pokud tam skutečně dorazí Kryštof, tak se beztak bude všecko točit kolem něj.“

„Já tě budu postrádat. A Kamča taky. Tak to už máš přinejmenším dva lidi. A nic bych za to nedala, že poměrně dost se na tebe těší i Mirek. Mám totiž silné podezření, že tě po celých pět let vejšky tajně miloval.“

Linda vyprskla.

„Mirek? Myslíš toho Mirka, který hrál tak vášnivě fotbal, že o přednáškách musel aspoň okopávat nohy od stolku, u kterého zrovna seděl? A když se ho kdysi Milena bezelstně zeptala, jak dlouho trvá ve fotbale jedna třetina, málem ji to stálo život?“

„A co měl chudák dělat jiného, když jsi byla zadaná?“

Linda se rozesmála naplno a nebyla k zastavení.

Přestala až ve chvíli, kdy Šárka popuzeně vyjekla:

„Vždyť tebe ani trochu nemrzí, že tam nemůžeš. Sakra, okamžitě vysyp, proč vlastně. Jsi hezčí a štíhlejší než v době studií. Že jsi rozvedená, není žádná hanba ani potupa. Spousta spolužáků je na tom stejně a tvůj rozvod spíš ocení, protože jim Dalibor zrovna do oka nepadl ani osobně ani tím, co v posledních letech předváděl v politice. Za to, že s ním v tom nejedeš, spíš sklidíš výrazné plusové body. No a za svou práci se snad taky nemusíš stydět. Dobře, na tvou pozici stačí mít středoškolské vzdělání, ale nikdo přece netvrdí, že tam zůstaneš věčně. A když navíc dáme k dobru informaci o tvém vedlejšáku…“

„V žádném případě,“ skočila jí do řeči Linda. „O tom bych teda na srazu nemluvila za žádnou cenu. Ještě bych vypadala jako vychcánek, který přišel jen proto, aby si tam dělal reklamu a sháněl kšefty. Ale nevím, proč tady přede mě ty argumenty sázíš, když prostě fakt přijít nemůžu, a ne že nechci.“

„Fakticky je to naprosto beznadějné?“ ujišťovala se znovu Šárka a z jejího hlasu bylo znát opravdové zklamání.

„Je tu jenom jediná poslední šance. Že jedna holka, co se vrací zítra večer z dovolené a hned v sobotu má ranní, bude ochotná přibrat si k tomu ještě i mou odpolední a udělat šestnáctku. Ale to mi zrovna moc pravděpodobné nepřipadá.“

„Mluvilas s ní?“

„Ne, je kdesi v cizině a podle všeho mimo signál, protože se jí nedá dovolat.“

„Sakra, Lindo, ale já tě tam moc chci!“

„Bohužel, v téhle chvíli to záleží jen na té holce. Podívej, že je sraz ve dvě na konečné v Bystrci, vím, tak tam buď dorazím, nebo ne. Teda spíš ne, že jo. Nic víc se s tím teď nedá dělat.“

—

Trojička Ivo, Milan, Kryštof dorazila pohromadě jako za starých časů. Bylo za pět minut dvě a hlouček poblíž konečné už čítal nejméně pět nebo šest hlav. Kryštof zaostřil zrak a pokoušel se identifikovat tváře, jež neviděl patnáct let. Jako první mu padla do oka Kamila. Páni, tak tahle kočka se o sebe starala přímo výstavně. Samozřejmě, zblízka by se nějaké ty stopy uplynulých let našly, ale celkový dojem byl přesto úžasný. Hned vedle ní stojící Šárka už nebyla tak štíhlá jako zamlada, místo dlouhých vlasů měla praktický a dost značně nenápaditý krátký účes, ale pohled měla mladistvý a veselý a dvě čárky vedle jejích úst jasně prozrazovaly, že se pořád ráda a často směje. Zato Mirka skoro nepoznal. Někdejší sportovec neměl daleko do metráku a oč méně porostu mu rašilo na hlavě, o to víc ho měl po tvářích, takže spíš než spolužáka připomínal bezdomovce. Ale jen co promluvil se svým charakteristickým kyjovským přízvukem, najednou to byl zase on a veškeré vnější změny se začaly jevit jako naprosto nepodstatné.

Tak, jako Kryštof bedlivě zkoumal jednoho po druhém, stal se také on objektem nezměrného zájmu. A bodejť ne, když z nich byl jediný, kdo vynechal oba předchozí srazy, což mu spolužáci neopomněli sdělit.

„Ale nesmysl, jediný ne,“ oponovala Kamila. „Chyběla taky Linda.“

Kryštof se na chvíli zamyslel. Linda? „Jo Linda,“ došlo mu vzápětí. „Ta, co si vzala toho politika. Nezvalová, že jo. Já myslel, že ten její už bude nejmíň premiérem, ale když si to tak vybavuju, tohle jméno jsem na politické scéně od svého návratu do republiky nikde nezaslechl. Nebo se pletu?“

„No jo, jaksi vyšuměl, chlapec,“ dali mu za pravdu. „Víceméně nedobrovolně a s ostudou.“

„Beztak s ním Linda už pět let není,“ pospíšila si s doplňující informací Šárka, aby bylo jasné, že s tou ostudou už nemá spolužačka nic společného. „A mimochodem se vrátila ke svému dívčímu příjmení.“

„Teprve před pěti lety vystřízlivěla?“ prohodil Kryštof pobaveně a rozhlédl se kolem sebe.

„Postrádám tady z holek ještě Pavlínu,“ poznamenal.

„Ta nemá o srazy zájem,“ informovali jej. „Ví se, kde bydlí, známe i její mail, ale ona nikdy na žádný ani papírový ani elektronický dopis neodpoví. Kdyby aspoň slušně odmítla, ale ona nás prostě ignoruje.“

„Lidé jsou různé,“ zasmál se Kryštof a pokračoval v inventuře. Když se spolužáků dopočítal, musel konstatovat, že účast je opravdu slušná. Nakonec se jich sešlo dvanáct ze sedmnácti možných.

„Linda teda zase nedorazí?“ ujasňoval si Mirek těsně předtím, než vyrazili na pěší výšlap směrem k přehradní hrázi. Šárka se podívala na hodinky. Dvacet minut zpoždění by Linda rozhodně neměla. Tudíž tu odpolední opravdu slouží. Zavrtěla hlavou.

„Bohužel, pracovní povinnosti. Mám vás všecky pozdravovat a vyřídit, že ji to fakt mrzí.“

„Fráze,“ odfrkl Ivoš. „Nepřijít ze tří srazů ani na jeden, to už není věc smůly, ale záměru. Radši má říct rovnou, že ji neláká se s náma vidět, než něco předstírat.“

„Nic nepředstírá,“ obořila se na něj Kamila. „Zaplatila zálohu a těšila se. Jenže se jí nepodařilo prohodit službu, to je celé.“

„A co vlastně dělá?“

„Na helpdesku v jedné outsourcingové firmě. Tudíž na směny a dneska má zrovna odpolední. Od dvou do deseti.“

„Tak ať přijde po desáté do hospody,“ navrhl okamžitě Mirek.

„Není vyloučeno, že přijde,“ ujistila ho Šárka. „Ovšem otázka je,“ zazubila se, „v jakém nás najde stavu a jestli nás tam vůbec najde.“

„Kolem desáté teprve naplno ožívám,“ ujistil ji pobaveně Kryštof.

—

Daniele se Linda dovolala v pátek v půl jedenácté večer.

„No, co je,“ ohlásila se jí kolegyně uspěchaně do telefonu.

„Jste už doma, nebo ještě cestujete?“ zeptala se Linda.

„Před chvílí jsme dorazili strhaní jak borůvky. Letadlo mělo zpoždění. Takže teď je tu dost blázinec. Krámů plná předsíň, hlavně špinavých. Jéžiš, a tady se mi z kufru sype písek! Cos potřebovala?“

Lindě bylo jasné, že tahle uštvaná cestovatelka zítra šestnáctku neodpracuje. Povzdychla.

„Ále, víš co, zapomeň na to. Chtěla jsem ti nabídnout výhodný kšeft v podobě dalších osmi pracovních hodin od dvou do deseti, ale asi nebude zájem, co?“

Daniela se zasmála. „Jó holka, spíš bych nejradši zejtra nepracovala vůbec. A od šesti ráno už tuplem ne.“

Linda v té chvíli dostala geniální nápad.

„Nechtěla by sis to teda prohodit? Že bych vzala ranní a ty až odpolední?“

„Na to nešahej!“ zaječela v té chvíli Daniela tak, že Linda málem upustila telefon.

„Promiň, to nebylo na tebe,“ dostalo se jí vzápětí ujištění. „Cos říkala? Prohodit směny? Páni, moct jít do práce až na druhou? Že váháš, beru, všema deseti!“

„Na sto procent?“ zaradovala se Linda. A dokud viděla, že je Daniela tak krásně rozradostněná, zkusila ještě něco.

„A nemohla bys třeba už na půl druhou nebo spíš na čtvrt?“

„Ale tak jo,“ slíbila Daniela.

Linda Šárce ani Kamile nevolala. Služba je zařízená, ale ona se stejně ještě úplně definitivně nerozhodla, jestli i tak na sraz půjde. No, teď by měla jít hlavně spát. Budík bude řvát v pět a příští noc to možná bude se spánkem všelijaké, tak má na dlouho poslední šanci se aspoň trochu vyspat.

Přesto nemohla usnout. Převalovala se sem a tam a v jejím nitru se praly staré komplexy z dob, kdy byla uťápnutou, oddanou a k uzoufání nesamostatnou profesionální manželkou, s poměrně nedávno nabytou a ještě ne až tolik zažitou sebedůvěrou. K tomu myšlenky na Kryštofa… proboha, proč se zatěžuje ještě tímhle? Vždyť je to jen spolužák. No bóže, tak se prostě ušklíbne s výrazem „já to říkal,“ až všem odrecituje životopis uplynulých patnácti let, anebo, a to je možná daleko pravděpodobnější, si na svá tehdejší slova vůbec ani nevzpomene.

Daniela nakonec nepřišla do práce ve čtvrt na dvě, ale ještě pár minut po druhé.

„Promiň, fakt to nešlo stihnout, přísahám,“ kála se. Co měla Linda dělat? Zkrátka nechá všechno osudu. K přehradě pojede a buď na bandu někde narazí, nebo bude mít holt smůlu. Ostatně může se pak dostavit na pátou rovnou do hospody anebo využít dalšího oddechového času a namířit si to k domovu.

Než odešla z práce, ve velkém zrcadle na dámských toaletách se ještě jednou sama sobě zpytavě dívala do očí, jako by tam chtěla najít odpověď na svou otázku: jít či nejít. Přihrábla si vlasy a posléze si je zastrčila za obě uši.

Tenkrát je nosila dlouhé a sepnuté do ohonu, případně do drdůlku. Daliborovi se to tak líbilo. Říkal, že to působí žensky a přitom seriózně. Působilo to nemožně usedle, nemoderně a fádně. Jenže ona dost dlouho dělala výhradně to, co se líbilo Daliborovi. Kamarádky jí radily prosvětlit její přirozenou barvu, která se nejčastěji označovala výrazem špinavá blond, a nechat si buď udělat zlatější odstín anebo aspoň melír.

Ještě nyní jí Daliborova slova zřetelně zněla v uších.

„Barvu? Zbláznila ses? Copak jsi nějaká štětka, nebo co?“

Linda se na sebe do zrcadla usmála. Ta jeho Karolína, kterou si k sobě nastěhoval hned poté, co Lindu vypudil do jejího nynějšího bytu, byla přímo prototypem falešné blondýny. Hnědozelené oči, výrazně tmavé obočí. Mimochodem, i výrazně tmavý klín, což byla ovšem zcela nevyžádaná informace, bez níž by se Linda mileráda obešla. Stejně jako by se obešla bez té neskutečně trapné scénky, která tohle jejich načapání in flagranti doprovázela.

Lindiny vlasy nyní nesahaly ani po ramena. Nestažené gumičkami se po celé délce lehce vlnily a s malou dopomocí chemie měly decentní oříškovoplavý nádech, který projasňoval její pleť i oči.

Další kritický pohled patřil jejímu oděvu. Vzhledem k tomu, že první část srazu se tradičně odehrávala formou výletu k přehradě, patřilo k němu oblečení výrazně sportovní. A tak Linda ráno řešila jen drobnosti typu, zda vzít světlejší modré džíny nebo tmavší, které tričko k nim a zda se rozhodnout pro mikinu, nebo svetr. Boty byly jasné. Ze sportovních šněrovacích, jimiž byla díky své mánii chodit téměř všude pěšky, dokonale zásobena, zvolila ty nejméně okopané.

Linda sebou trhla. Spolužáci už se čtvrt hodiny očuchávají na konečné a ona se na druhém konci Brna prohlíží v zrcadle, jako by nevěděla, co s časem.

„Jde se, zbabělče,“ oslovila samu sebe, když si ovšem nejprve dobře prohlédla, zda jsou všechny kabinky za jejími zády spolehlivě otevřené.

Na konečné už pochopitelně nebyla ani noha. Samozřejmě mohla zavolat Šárce nebo Kamile a celá banda by na ni počkala, jenže ani za nic nechtěla, aby se jí jediné museli všichni ostatní přizpůsobovat. Buď si je najde sama, nebo společnou přehradu oželí a sejde se s nimi až v hospodě.

Kousek za Sokolákem na travnaté pláži kdosi postavil přírodní tělocvičnu. Hrazdy, kladinu, cosi podobné ribstolu. A v té tělocvičně jako banda rozjívených puberťáků vesele skotačila skupinka téměř čtyřicátníků, z nichž dobrá polovina se navíc honosila doktorským titulem. Některé Linda identifikovala už z velké dálky, u jiných si nebyla jistá ani zblízka. Kryštofa poznala okamžitě, i když měl nyní vlasy docela nakrátko a nebyl tak hubený, jako býval v mládí. Čím jiným se asi tak mohl právě zabývat než tím, že přičinlivě pomáhal Mileně zavěsit se na hrazdu? A že měl co zvedat! Mileny od školních dob výrazně přibylo. Ovšem způsob, jakým se při svém sportovním výkonu hihňala, byl navlas stejný jako dřív.

Linda zůstala stát opodál a nezapojovala se. Najednou nevěděla, jak to udělat, aby se včlenila zcela nenásilně a bez zbytečného rozruchu.

Jako první ji zaregistroval Kryštof. Ovšem zjevně se domníval, že je náhodnou kolemjdoucí, která nad těmi infantilně se chovajícími dospělými jen tiše žasne. Spiklenecky se na ni usmál a zbystřil teprve ve chvíli, kdy jí rysy spíše ztuhly, než aby mu úsměv vrátila. To už ale vykřikovala Kamila:

„Héj, všichni sem, Linda je tady. Čau, Lindo!“

Stalo se přesně to, co Linda nechtěla. Všichni přítomní ustali ve své činnosti a namířili své zraky k ní. Rozpačitě rozhodila ruce.

„Ahoj, lidi,“ pronesla hrdinně. „Jsem tady správně ve výběhu pro středně těžké šílence?“

„Zcela správně,“ ujistil ji jako první Ivoš a naprosto nenuceně ji přišel přivítat objetím a pusou. Jeho gesto hbitě napodobili i ostatní spolužáci mužského pohlaví. Jejich vítací rituál absolvovala spíš s pobavenou rezignací než s nadšením, ale to jim nevadilo. Jediným, u koho jí byla tahle důvěrnost natolik proti srsti, že ji prostě snést nedokázala, byl Kryštof. Sotva ji stačil jen lehce obejmout, pronesla formální „ahoj,“ vyklouzla mu z náruče a tvářila se, jako by vůbec nepředpokládala, že hodlal ve vítání ještě jakkoli pokračovat.

Po několika otázkách od různých tazatelů jí došlo, že s jejími základními životopisnými údaji už byli spolužáci díky Kamile a Šárce obeznámeni, a byla za to holkám neskutečně vděčná. Vždyť vysvětlování, jakým způsobem a kdy skončilo její manželství, se děsila ze všeho nejvíc. Ještě víc než otázek na své zaměstnání.

Na ty druhé pak ale přece jen došlo.

„Prej děláš na helpdesku,“ oslovil ji Milan, když opustili zelenou tělocvičnu a vydali se na další pomalý pochod. „Baví tě to?“

„Nijak zvlášť,“ prohodila. „Taky to nehodlám dělat nadosmrti. Trochu mi v oboru ujel vlak, tak jsem nějak začít musela. Ovšem doufám, že časem se posunu k něčemu daleko víc tvořivému. A co že děláš ty?“ přehrála otázku na jeho stranu hřiště a on se ochotně rozhovořil o své firmě, která se kupodivu vůbec netýkala informatiky, nýbrž výroby jakési speciální stavební hmoty.

Tenhle způsob zjišťování novinek za pochodu byl velice praktický. Na rozdíl od posezení u stolu se člověk lehčeji přemístil k dalšímu objektu svého zájmu nebo se přidružil ke skupince, v níž se probíralo něco zajímavého.

Pár zaslechnutých slov přitáhlo Lindu k pětici, jíž vévodil Kryštof.

„Mám softwarovou firmu,“ říkal Kryštof, „která se zaměřuje na dvě různé problematiky. Za prvé jsou to drobné užitečné aplikace v céčku, a za druhé webdesign. Mimochodem, do té druhé hledám člověka. Nevěděli byste o někom, kdo umí dát dohromady dynamický web se znalostí všech formálních pravidel a zároveň umí udělat i originální grafiku? Samostatného grafika neuživím, chci někoho, kdo umí oboje, ale na velice dobré úrovni.“

„Proč si nenajmeš externího grafika?“ zajímal se kdosi.

Kryštof se zamračil. „S tím nemám dvakrát dobré zkušenosti. Jakmile ho nemáš podchyceného jako zaměstnance, po dokončení zakázky ti někam frnkne a pokaždé, když je potřeba něco poupravit nebo dokreslit, je s tím pak neskutečný problém.“

„Kdybys chtěl jen péhápkáře, tak o jednom dobrém vím,“ ujistil jej Zdeněk.

„To já vím taky,“ opáčil Kryštof. „Jenže chci půl napůl oboje, protože na grafiku teď nikoho nemám. Prostě takového šikovně všestranného chlapa.“

Ačkoliv se Linda původně zařekla, že s Kryštofem vůbec nebude zapřádat hovory, jeho poslední věta ji vyprovokovala.

„Proč jenom chlapa?“ zeptala se. „Ženskou bys nebral?“

Kryštof se jejímu dotazu zasmál jako dobrému vtipu.

„To teda nebral,“ ujistil ji.

Nebyla sama, koho jeho pobavený tón nadzvedl.

„Proč ne?“ vmísila se do debaty Šárka.

Zazubil se na ni. „Protože je to moje firma a já si můžu určovat, koho v ní chci a koho ne.“

„Takže pro tebe je důležitější, co mají zaměstnanci v gatích než v hlavách?“ vypálila na něj Kamila rozhořčeně.

„No tak, děvčata, neberte si to osobně,“ zazubil se na ně. „Prostě jsme taková chlapská firma, ve které by ženský živel působil rušivě. To není teorie, nýbrž důsledek neblahé praxe.“

„A jaké že to neblahé praxe?“ dotírala Kamila.

„Takové praxe, že každá ženská, kterou jsem zaměstnal, po mně dřív nebo později vyjela. Tedy ne že bych se jich bál, ale když jsem jejich vstřícnost opětoval, začaly v tom hned a bezdůvodně vidět jakousi perspektivu.“

„Chudáčku malý, nebohý, pronásledovaný lačnýma babama,“ politovala jej Šárka. „Budeš si holt muset vybírat jen vdané, a ne nás hned zavrhovat všechny.“

„Vdané byly obě,“ ujistil ji uštěpačně. „A obě chtěly pálit mosty a začínat se mnou nový život. Ne, díky, stačilo. Mně prostě do firmy ženská nesmí.“

„Víš to, že seš šovinista?“ zasyčela na něj Milena.

„Jsem přesvědčen, že ve své vlastní firmě si můžu být spánembohem i šovinistou,“ sdělil jí bohorovně. „A navíc, když tak jsme u toho, stejně se přiznám, že jsem doposud neviděl grafiku, která by se mi líbila a autorkou by byla ženská. Neuražte se zase, dámy, ale taková je prostě moje zkušenost. Viděl jsem bezpočet webů a když se mi na nich líbila grafika, hned jsem mrknul na autora. A co si myslíte? Kolikrát tam bylo ženské jméno? Ani jednou. Přísahám, ani jednou.“

„Ale? A co té ženské grafice tak chybí oproti mužské?“ chtěla vědět Linda.

„Těžko se to popisuje. Ženská zkrátka nemá ten rozmach, ten šmrnc, tu kuráž nebo třeba i drzost. Všecko dělá takové nějaké ulíznuté, bez šťávy, bez ducha, třeba hezoučké, líbivé a nevím jaké, na některé weby se to třeba i docela hodí, ale zkrátka tomu v mých očích pořád něco chybí.“

Linda se dostávala do varu. Vždyť tím, co říkal, se dotýkal přímo jí, její snahy, její činnosti, od níž si slibovala, že by se jednou, až sežene víc zakázek, mohla stát její hlavní profesí!

„A není to spíš tak,“ zeptala se ostře, „že teprve poté, co si všimneš ženského jména, začneš na té grafice okamžitě hledat mouchy a všemožné nectnosti, jen aby ses v té své úžasné teorii utvrdil?“

Kryštof se na ni zeširoka zazubil.

„Tak to vůbec není, fatálně se mýlíš. Vždyť si to vem obecně. Největší umělci byli, jsou a budou vždycky chlapi. S tím zkrátka nic nenaděláš. Jistě, některé dámy také roztomile malují, ale výsledek jejich snažení málokdy splňuje nutná kritéria pro označení pojmem umění, to je celé.“

„Nesouhlasím s tebou,“ bojovala Linda. „Klidně ti ukážu pár webů nebo třeba i her, kde dělala grafiku ženská a přitom jsou na špičkové úrovni.“

„Nebudou se mi líbit, vsaď se,“ trval na svém. „A klidně o něco velkého. Třeba o hezké políbení, které si zjevně ceníš dost vysoko,“ rýpl si.

„Jistěže se ti nebudou líbit,“ rozhořčila se Linda. „Protože jsi zaujatý už předem. I kdybys viděl něco, co by tě doopravdy okouzlilo, tak už to samozřejmě nepřiznáš, aby ses náhodou neshodil, tak to je. Tak si nech ty své sázky, tu svou bohorovnost a své šovinistické přesvědčení, že kvalita může vzejít jen od chlapa. Je mi z tebe fakt nanic!“ zakončila a samým odporem od něj o pár kroků poodstoupila. Vztek s ní doslova lomcoval. Kretén jeden namyšlený, arogantní! Že se s ním vůbec pouštěla do nějaké debaty!

Přidružila se k ní Šárka.

„Kašli na něj,“ řekla polohlasně. „Nemá pravdu. Obě moc dobře víme, že nemá.“

„Prosím tě, Šárko,“ vydechla Linda, „Ať tě ani nenapadne po tomhle mu jít vykládat, že tím útokem se cítím dotčená přímo osobně, protože grafiku dělám taky. Sakra, dělám přesně to, co hledá do své firmy, a jak svou definici vyslovil, okamžitě se ve mně zatetelilo, že to je nachlup ono, co chci. Tvorba webu včetně vlastní grafiky a navíc mít krytá záda firmou, která by mi ty kšefty pomohla shánět, to považuju za naprosto ideální. Ačkoliv obecně Kryštofa moc nemusím, kvůli takovému džobu jsem si říkala, že bych byla ochotná i leccos skousnout. Ovšem jak vidno, u tohohle velkohubého macha jsem a priori odepsaná. Moje grafika je zkrátka špatná, aniž ji kdy viděl, a taky je předem jasné, že bych po něm vyjela a ještě nedejbože chtěla, aby si mě vzal!“

Poslední věta Lindu tak rozveselila, že se nad tou absurdní představou začala zničehonic nezřízeně chechtat. Její smích přilákal i Kamilu.

„Co se tu řeší?“ Zajímala se.

„Nic extra kromě mé chuti tomu samečkovi s přebujelým egem rozflákat ciferník,“ ujistila ji Linda s ústy od ucha k uchu. Pak znovu zvážněla. „To varování platí i pro tebe,“ upozornila ji. „Opovaž se mu jít vykládat, že já taky dělám grafiku a že by se mu náhodou třeba mohla líbit.“

„Máš mě snad za úplného pitomce?“ otázala se jí Kamila sladce. „Jinak ale, dámy, všimly jste si, jak se Kryštofův šarm za ta léta ještě rozkošatěl?“

„Já bych spíš řekla, že se rozkošatěla jeho ješitnost, samolibost a nebetyčná arogance,“ odfrkla Linda. „A že už tenkrát jich měl požehnaně. Blbec. Měl by se vrátit do středověku, kam s těmi svými názory pasuje jako ulitý. Zajímalo by mě, co to bylo za husy ty dvě, co o něj tak ohromně stály, že se jim taktak ubránil. Jestli ovšem vůbec existovaly. Třeba se prostě jen bojí pustit si ženskou do firmy, aby se náhodou nestalo, že by byla chytřejší než on. Sakra, teď jsem se tak rozčílila, že mám chuť se na celý sraz vykašlat a vzít to nejkratší cestou domů.“

„Neblbni,“ krotila ji Kamila. „Nezapomeň, že je nás tu dalších jedenáct, se kterýma si určitě máš co říct, tak nás šmahem nezavrhuj kvůli tomu jednomu. V hospodě tě posadíme na opačný konec stolu, než bude on, a máš to vyřešené.“

V rámci přeskupení se vedle nich octl Ivoš. Utrousil pár vtípků a stejné množství lichotek, poptal se na jejich názor na globální změny klimatu a debata, která se na to téma vzápětí rozproudila, pomohla Lindě k definitivnímu uklidnění. Opravdu je zbytečné se rozčilovat. V téhle partě je dost místa pro oba, aniž by byli nuceni ke vzájemné komunikaci.

Po zbytek vycházky si Linda dokázala bezpečně uhlídat, aby každou debatní skupinku, do níž se přimíchal Kryštof, včas opustila. A poté, co se usadili v objednané restauraci, se mohla uklidnit docela, protože na Kryštofa téměř vůbec neviděla a rovněž byla mimo jeho doslech. Zasedací pořádek sice nebyl neměnný, ale přesto se poblíž Kryštofa téměř celý večer neoctla. Až těsně před půlnocí. Sedl si ob jedno místo k Mirkovi, ale toho po chvíli odvolala Kamila se stížností, že ještě neviděla jeho rodinné fotografie. Mezi Lindou a Kryštofem zůstala všehovšudy jedna židle, na níž ale bohužel právě nikdo neseděl.

„Udělalas dobře, že ses zbavila toho svého funkcionáře,“ prohodil náhle Kryštof. Linda se zakuckala douškem vína.

„Bylas pro něj příliš dobrá,“ pokračoval.

„Co ty víš, třeba se zbavil on mě,“ prohodila.

„I tak dobře. Zjevně ti to pomohlo vyrůst. Tedy aspoň se mi to tak zdá. Tenkrát před léty bys nebyla schopná tak ohnivě hájit svůj názor.“

„Tohle téma bych vynechala,“ pronesla Linda suše. „A vůbec bych konverzaci nás dvou vynechala,“ dodala a posléze vstala. Odebrala se nejprve na dámy a pak si šla sednout mezi Šárku a Milenu.

Po půlnoci usoudila, že zábavy bylo dost, že se jí chce spát a že už není na spolužácích co nového objevovat, a pomalu se začala loučit. S některými osobně a s tím zbytkem jedním všeobjímajícím gestem a zvoláním „tak ahoj zase za pět let,“ po němž už směřovala k východu.

Domů to neměla daleko. Ostrou chůzí se po liduprázdné ulici dostala k domovnímu vchodu během pěti šesti minut.

Ačkoliv bylo pozdě, samým rozrušením se jí nedařilo usnout. Dojmy se míchaly jeden přes druhý. Znovu si probírala životní osudy jednotlivých spolužáků, filozofovala nad tím, jak někdo, kdo jí připadal tuctový, měl nadmíru zajímavý osud, a naopak někdo, od koho očekávala díru do světa, zapadl do šedivého průměru.

A ovšem zcela zvláštní kategorií byl Kryštof. Stejně šarmantní jako dříve, možná ještě víc, protože maličko slevil ze svých radikálních postojů, anebo je alespoň na rozdíl od dřívějška nehájil s urputnou tváří a nakrabaceným čelem, nýbrž spíše s povzneseným úsměvem na rtech. A pro Lindu stejně odpuzující, možná i trochu víc, protože daleko intenzivněji vnímala jeho lehký výsměch či snad dokonce shovívavé pohrdání, které vysílal k lidem, s jejichž názory a životními postoji nesouhlasil. Vlastně si nevzpomínala, kdo v ní naposled vzbuzoval tak silné emoce. Znovu ji zachvátil onen bezmocný vztek, s nímž se odpoledne dívala do jeho tváře. Čišelo z ní sugestivní přesvědčení o jeho vlastní pravdě, které okamžitě vzbuzovalo dojem, že se stejnou vehemencí je naopak Kryštof přesvědčen o její pitomosti, nebo přinejmenším naivitě.

Najednou jí ale bleskla hlavou otázka: proč by se vůbec měla tímhle člověkem zabývat? Vždyť kvůli kolemjdoucím, které náhodně potkáváme na ulici, si také neděláme starosti, jak na ně působíme, jestli jim náhodou nejsme něčím protivní a jestli nás považují za dostatečně inteligentní, hezké či nadané. A Kryštof není ničím jiným než takovýmto kolemjdoucím. Patnáct let se neviděli, nic o ní neví, nic mu do ní není. A možná ho zase dalších patnáct let neuvidí. Naprosto okrajová postava v jejím životě. Sice charizmatická, fajn, ale stejně tak charizmatický je určitě také Kevin Costner nebo Bruce Willis, o nichž by se rovněž nedalo dost dobře tvrdit, že by její život nějak podstatně ovlivňovali…

Linda se pro sebe usmála a téma Kryštof definitivně vypudila ze své mysli. Její poslední myšlenka před usnutím patřila Šárčině nejmladší dcerce, která má zítra šesté narozeniny a jíž poslala dárek v podobě velkého a vlastnoručně vyrobeného plakátu. V nadživotní velikosti na něm byla vyvedena dívenčina oblíbená pohádková postavička a Šárka ji ujistila, že až ji Lindina malá jmenovkyně rozbalí, samou radostí se zblázní.

3

„Prosím vás, nám to tady nejede, musí se s tím okamžitě něco udělat…“

Nad takovou či podobnou úvodní větou se Linda buď shovívavě usmívala, odevzdaně nad ní vzdychala anebo se jí nechávala vytočit do nepříčetnosti, což záleželo na jejím momentálním rozpoložení, na předchozích volajících a v neposlední řadě na hladině estrogenu kolujícího jejím krevním řečištěm.

Dnes tedy jen odevzdaně zakoulela očima a na kus papíru, který měla u ruky, bezmyšlenkovitě načmárala postavičku marťánka s tykadýlky.

„Dobrý den,“ pravila poté vlídně. „Můžete mi prosím sdělit, s kým mluvím, co přesně vám nejede a jak se porucha projevuje?“

Ani fakt, že hlas na druhém konci drátu nejevil nejmenší známky pokání, ba naopak z něj spíš čišel údiv, že si Linda všechny tyhle věci dávno telepaticky nestáhla z telefonující hlavy sama, ji tentokrát nevytočil.

„No s Hamanovou z výdeje,“ pravila dáma dotčeně. „A projevuje se to tím, že to vůbec nesvítí.“

„Jméno vaší firmy, prosím?“ zachovávala Linda korektní způsob komunikace.

„Přece Osivo Šafránek,“ sdělil hlas v telefonu tónem nabádajícím Lindu, aby se okamžitě začala stydět, když ani neví, kde mají ve výdeji Hamanovou.

Linda mezitím zadala v počítači název firmy a vyjel jí kratičký seznam. Osivo Šafránek od nich mělo všehovšudy dva počítače, jednu tiskárnu s kopírkou a jedno malé diskové pole.

„Tak co vám nefunguje? Kopírka?“ otázala se vlídně. „Pokud nesvítí, zkusila jste ji zapnout?“

„Kopírka funguje,“ ohradila se Hamanová. „Ostatně zrovna u ní stojím a divím se, že neslyšíte ten rachot. Taky byste mohli dodávat něco tiššího.“

„Takže počítač,“ tipovala Linda nevzrušeně. „Který?“

„Ále, počítače jedou,“ odbyla ji dáma stejným tónem, jakým by pacifikovala dotěrného dealera, který by ji na okružní cestu po Rovníkové Guinei hodlal stůj co stůj vybavit mastí proti omrzlinám.

Zbývalo jen diskové pole, ale Lindě se nechtělo věřit, že by paní Hamanová měla na mysli právě tohle zařízení. Pokud už vůbec vzala jeho existenci na vědomí, určitě neměla nejmenší tušení, k čemu slouží a jak se na něm pozná, když právě neslouží. Linda se ještě jednou pozorněji zadívala na monitor svého počítače. Ale jinou techniku už v téhle firmičce opravdu neměli.

„Takže vám nejede diskové pole,“ nemohla se nakonec nezeptat.

„Prosím vás, jaké pole,“ vyjekla paní na druhém konci linky a málem jí z Lindiny tuposti vyrazil opar. „My to osivo přece nesejeme, my ho prodáváme, tak na co bysme měli uprostřed Brna asi pole.“

Na Lindině papíře přibyla hned vedle Marťana postavička načepýřené slepice.

„Co vám tedy nejede?“ zeptala se posléze vlídně. Kousíček pod slepičíma nohama se začaly rýsovat zřetelné obrysy hrnce, z něhož už se začínalo kouřit.

„Mikrovlnka přece,“ zafuněla paní vztekle. „Chci si na oběd ohřát řízek s kaší a nechce to jet, potvora. Ale to jsem vám už přece říkala, že to vůbec nesvítí,“ připomněla vyčítavě.

Povážlivě blízko slepičí hlavy se zableskla hrozivě vyhlížející kudla.

„Vy voláte Servocomp kvůli mikrovlnce?“ ujišťovala se Linda nevěřícně.

„A koho bych tak asi měla volat?“ vyrazila paní Hamanová hrdinně do protiútoku. „Uhelné sklady? Nebo snad Linku důvěry? Sakra, je to na elektriku? Je. Má to displej? Má. Má to knoflíky? Má. Tak mi netvrďte, že nám to nespravíte.“

Linda se zhluboka nadechla.

„Obávám se, paní Hamanová, že nejspíš ne. Ale jen tak mimochodem, máte vůbec tu troubu v elektrice?“

„Jistěže máme, co jsem pitomá?… Sakra, já toho Šindeláře roztrhnu. Už zase si sem nacpal tu svoji blbou nabíječku!… No vidíte, teď se rozsvítila! Tak to už vás nepotřebuju, nakonec jsem si ji stejně spravila sama!“

„Taky vám zdvořile děkuju a přeju krásný zbytek dne. A ať vám ten řízek s kaší pěkně čvachtá v čumáku,“ děla Linda vlídně do již hluchého přístroje a oddělila slepičí hlavu od těla zřetelnou tlustou čarou.

Hedvika sedící u vedlejšího stolu se rozhihňala. Stačilo jí slyšet Lindinu polovinu dialogu, aby jí bylo naprosto jasné, oč šlo.

„Mikrovlnka?“ ujistila se přesto.

„Mikrovlnka,“ přitakala Linda.

„Na nejkurióznější telefonát ovšem ani tak neaspiruješ,“ vyvedla ji Hedvika z omylu. „Na moji líheň na kuřata ještě pořád nemáš.“

„Líheň je čajíček proti mému úlovku minulý týden,“ odfrkla Linda.

„Nepovídej. Povídej,“ děla Hedvika.

„Sekačka. Strunová. Chtěli vyměnit strunu. A ten chlap byl tak neurvalej, že jsem mu s plným vědomím, že se hovor nahrává, doporučila opravnu hudebních nástrojů.“

„Včera jsem viděla u nás v trafice,“ sdělila jí Hedvika, „propisovačku s displejem, který ukazoval teplotu. Co myslíš, jak dlouho bude trvat, než ji po nás bude někdo chtít opravit?“

„A víš, co je nejhorší?“ povzdychla Linda. „Že mnohdy volají nejen tihle řadoví zaměstnanci, ale dokonce šéfové a majitelé firem, kteří s námi tu servisní smlouvu na údržbu výpočetní techniky sami uzavírali a stvrdili ji vlastnoručním podpisem.“

Mávla rukou a zavřela na počítači okno pro zápis servisního požadavku.

Příští hovor přebírala Hedvika. Jen co se předpisově ohlásila a chvíli poslouchala nářek volajícího, začala rejdit myší po obrazovce svého počítače.

„Aha,“ říkala přitom, „takže vy jste napřed z toho okna vyskočil a pak jste do něj zase vlezl zpátky, je to tak? Prosím vás, moment počkejte, já si to hnedka vyzkouším.“

Lindě zacukalo v koutcích úst. Posléze se rozhlédla kolem sebe. Všimla si, že Hedvičina slova zaujala i programátory, kteří s nimi sdíleli kancelář. V závislosti na délce vedení se jim tváře postupně rozsvěcovaly potlačovaným veselím. Veronika se dokonce neovládla, vyprskla nahlas a sklidila za to od Hedviky, zcela soustředěné na daný problém, bleskový udivený pohled.

„Bylo by dobré si uvědomit,“ pronesl poté Zbyněk hlasitě, „že sídlíme v šestém patře.“

Ještě dlouho se kanceláří nesly vlnky sborového smíchu, který po jeho slovech následoval. A Linda se usmívala ještě při dalším hovoru, který připadl opět na ni.

Byl pátek, jeden z posledních červnových dnů a ona stále nevyřešila dilema, zda se má odvážit podat ještě do konce měsíce výpověď. Na začátku června si pro sebe stanovila jasné kritérium: když utrží za údržbu stávajících webů víc než osm tisíc hrubého a získá zakázku na nový web v hodnotě alespoň deseti tisíc, udělá to. Faktur za údržbu rozeslala celkem za šest tisíc dvě stě a zítra nebo pozítří podepíše smlouvu na web za dvanáct tisíc. A teď babo raď. Splnila tím své kritérium, nebo ne?

Znovu se rozezněl telefon. Hedvika se před chvílí zvedla a šla si uvařit čaj, takže jí nezbývalo nic jiného než hovor převzít.

„Servocomp zákaznická linka, u telefonu Linda,“ ohlásila se předpisově. „Co pro vás mohu udělat?“

„Prosím vás, opravujete taky robertky?“ otázal se hlas v telefonu smrtelně vážným hlasem.

„Bohužel ne, ale pošlete mi sem svého manžela, určitě vám ho rozchodím,“ děla Linda. „Ahoj, Šárko,“ dodala. „Proč mi nevoláš na mobil? Je ti jasné, že se tenhle hovor nahrává?“

„Je mi to jasné,“ ujistila ji kamarádka. „Jenže představ si, že jsem ti na mobil volala a v tu ránu mi něco začalo zvonit v kabelce.“

„Ne,“ vydechla Linda a automaticky sáhla po své kabelce.

„Stává se ze mě nadějná kleptomanka,“ informovala ji kamarádka. „Prostě jsem ti ho včera zase čmajzla. Víš co, já ti slibuju, že už si na ten můj fakt pořídím nějaký pestrobarevný obal, když už jsem byla tak nezodpovědná a koupila si stejný typ, jako máš ty. Ale nakonec je to tvoje chyba. Nemělas mi ho tak vychvalovat a posílat mi z něj tak pěkné fotky.“

„Pěkné fotky závisí daleko víc na talentu autora než na přístroji,“ poučila ji Linda mile. „No, takže kdy a kde se sejdeme, abys mi ten zcizený předmět vrátila?“

„Jsem pachatel, tak se samozřejmě stavím u tebe doma. Vím přece, žes chtěla celý večer makat na tom předběžném grafickém návrhu.“

„No jo, to jsem chtěla, jenže vím, že ty máš doma zase tři hladové potomky a plný balkon prádla, které bude do odpoledne akorát tak suché. Tedy pokud dorazíš domů dřív, než sem od západoseverozápadu připluje to černo, na které právě koukám z okna.“

„Hladoví potomci jsou instruováni, aby si něco uchmatli v lednici,“ ujistila ji Šárka. „A v prádle bych problém neviděla. Lucka už bude doma ze školy, tak jí brnknu, aby ho posbírala. Mám přece k dispozici hned dva mobily…“

Linda popuzeně zafuněla a její drzost nijak nekomentovala.

„Tak v sedm?“ navrhla Šárka.

„Jak ti to vyjde. Jdu z práce rovnou domů a do zítřejšího rána se odtud nehnu. A Dušane,“ dodala hlasitěji, „jestli se budeš probírat v nahrávkách, tak tuhle prosím tě smaž.“

„Jo, určitě, Dušane, taky tě o to prosím,“ přidala se Šárka. „A navíc to od tebe vůbec není hezké poslouchat cizí soukromé hovory.“

Ještě jednou se zasmála a zavěsila.

Když jí Linda šla večer dolů otevřít, Šárka vůbec nechtěla jít dál. Lindin mobil už třímala připravený v ruce a měla v úmyslu jej pouze předat, otočit se na patě a odebrat se k domovu.

Linda rázně zavrtěla hlavou.

„Prostě ke mně musíš,“ sdělila Šárce. „Ukážu ti mail, který mi před chvílí přišel a ze kterého tě na sto procent klepne pepka. Já jsem z něj dostala tak šílený záchvat smíchu, že plynule přešel ve škytavku a té jsem se zbavila až vypitím třičtvrtě litru vody na ex. Takže pojď rychle nahoru, ať ty nožičky nemusím křížit moc dlouho.“

„Musím uznat,“ děla Šárka, „že se ti podařilo vybudit mou zvědavost natolik, že bys mě teď domů nezahnala, ani kdybys po mně vrhala zlé pohledy či dlažební kostky. Tak mi aspoň naznač, čeho se ten mail týká, nebo umřu zvědavostí nejdýl ve druhém patře. Nějaká žádost o rande? Nebo dědictví po strýčkovi z Brazílie? Nebo se k tobě chce vrátit Dalibor?“

„Tvá fantazie, ač bezesporu košatá, je oproti skutečnosti bezzubá jako právě vylíhlá žížala,“ pronesla Linda a bez zastávky pokračovala ve zdolávání schodiště.

„Mám ten skvost zrovna na displeji, tak si zatím počti,“ instruovala Šárku, když dorazily do jejího bytu, a odebrala se vypustit protiškytavkovou kapalinu.

Šárka si sedla na Lindinu pracovní židli a myší posunula lištu tak, aby se jí zobrazil začátek dopisu.

„Vážený pane,“ četla, „narazil jsem na internetu na stránku, jejímž jste autorem. Protože se mi opravdu velice líbila, doklikal jsem se až na Vaše vlastní stránky, na kterých prezentujete svoji tvorbu. Nemám rád silná slova, ale Váš výtvarný styl mě prostě nadchl. Posléze jsem prošel pár referenčních webů, které ve své prezentaci uvádíte, a koukl jsem se na ně také z programátorského hlediska. Zjistil jsem, že ani po téhle stránce Vám není co vytknout. Zdá se, že máte dobré povědomí o zásadách SEO a i když jsou stránky tvořené dynamicky, zobrazený zdroj je přehledný a dobře čitelný. Z okruhu Vašich zákazníků jsem vyvodil ještě jednu věc, a sice že se zřejmě pohybujete někde v oblasti Brna a okolí. A také že tvoříte jako samostatná fyzická osoba. Pokud se nemýlím a pokud je jak grafika, tak i vlastní kód dílem jednoho člověka, jímž jste Vy, měl bych pro Vás jeden, a doufám, že zajímavý návrh. Jsem majitelem firmy sídlící v Brně, která se mimo jiné zabývá webdesignem. Už delší dobu hledám do svého týmu špičkových designerů nového člověka, který by dokázal zvládnout jak technickou, tak i výtvarnou stránku tvorby webu. Nejsme natolik velcí, aby se nám vyplatil grafik na plný úvazek, takže někdo takový jako jste Vy přesně zapadá do mých představ o tomhle budoucím zaměstnanci. Proto se Vás ptám, jestli byste nechtěl pouvažovat o tom, že byste pro mě pracoval. Jako člen většího týmu se budete moci podílet na zakázkách, které by pro Vás samotného byly nad Vaše síly, a valná část výtvarné stránky by přitom byla ve Vaší kompetenci.“

Za Šárčinými zády se objevila Linda. Letmo nahlédla, ve které části dopisu se Šárka nachází, a když uviděla, že ještě stále nezarejdovala myší dolů, jen se pro sebe usmála. Šárka k ní otočila hlavu.

„To je naprostá paráda,“ vydechla. „Člověče, tohle je šance jak hrom! Můžeš mi prosím tě vysvětlit, co ti na tomhle přišlo tak šíleně směšné?“

„Čti dál,“ zněla krátká Lindina reakce.

Ale Šárka dál nečetla. „Co? Nabízí nějaký trapně malý plat? Anebo snad provozuje síť pornowebů?“

„Samá voda,“ ujistila ji Linda.

Šárka se tedy otočila zpět k monitoru.

„Jestliže Vás moje nabídka alespoň trochu zaujala,“ pokračoval text e-mailu, „napište mi prosím své představy o platových podmínkách, případně o jiných požadavcích, které by podle Vás měl Váš zaměstnavatel splňovat. Bude-li to v mé moci, vynasnažím se jim vyhovět. Děkuji Vám předem za Vaši odpověď a pokud budete mít jakékoliv doplňující dotazy k náplni práce a k zaměření naší firmy, neváhejte a ptejte se. V příloze Vám posílám odkaz na naše stránky, abyste si o naší firmě mohl udělat lepší představu, a své mobilní číslo.

S pozdravem a přáním brzké spolupráce

Kryštof Elsner, firma Gudsoft“

Šárka nevyprskla smíchy. Pouze zůstala sedět s pusou dokořán, lapala po dechu, civěla na monitor a nevydala ani hlásku.

„Tý brďo,“ pronesla až po chvíli a pokračovala v civění.

„Nechceš panáka?“ nabídla Linda pohotově.

„Sem s ním, a velkého,“ souhlasila Šárka. „Franta se nabídl, že když cinknu, přijede pro mě.“

Linda nalila každé z nich přiměřenou dávku sladkého likéru.

„Na tvůrčí invenci, až mu budu vymýšlet odpověď,“ pronesla přípitek.

„Co mu napíšeš?“ byla zvědavá Šárka.

„Určitě ne pravdu,“ ujistila ji Linda. „Toho hocha já si vychutnám, tím si můžeš být jistá. Za ty jeho kydy na srazu, jak ženské nemůžou vytvořit dobrou grafiku, dostane pořádně za vyučenou.“

„Jak se podepíšeš?“

„Jednoduše. Nickem.“

„Jaký máš vlastně nick? Říkalas mi to už?“

„Přece Rebel. Zcela logicky, ne?“

„Jo, jasně, jsem blbá. Ale nediv se, mně teď spíš leží v hlavě nový nick našeho milovaného puboše.“

„Ale? Copak si vymyslel ten tvůj nadějný patnáctiletý upírek rodičovské krve?“

„Na první pohled to vypadá neškodně,“ připustila Šárka, chopila se Lindiny tužky a na papír napsala písmena „VSV.“ Linda je chvíli pozorovala.

„Vyskočil Vladimír?“ hádala.

„Ano, to zní zajisté logicky, ovšem hluboce se mýlíš,“ oznámila jí pochmurně kamarádka. „Bylo mi totiž důvěrně sděleno, a prosím tě, neber si to osobně, že sestavit si nick ze jména a příjmení může jenom naprostá lama. Přitom si představ, jak líp než tohle naprosto nelibozvučné cosi by vypadal nick Vysla. Případně Lavys. Vždyť to skoro zní jako Elvis. Což jsem svému bobečkovi řekla v naději, že mu polichotím, když taky hraje na kytaru. Načež se na mě podíval nikoliv jako zdárný syn na ženu, co ho v bolestech porodila a poté za cenu ztráty dívčí krásy odkojila, ale jako vegetarián na pětikilové podsvinče, které právě vyhrál v tombole na hasičském bále. A otázal se, jestli myslím toho odulého zombieho, který před dvěma sty lety kvičel svým teploušským hlasem ty své trapné slaďáky. Těm mladejm už fakt není nic svaté, když klidně dokážou takhle znectít i samotného krále rokenrolu. Nicméně vraťme se k započatému tématu. Aby ti bylo jasno, plné a nezkrácené znění nicku mého drahouška zní vyser si voko.“

Linda zachovala vážnou tvář.

„Ten chlapec to rozhodně někam dotáhne,“ pravila prorocky.

„Tím si buď jistá,“ opáčila Šárka. „Zrovna včera u večeře nenápadně sondoval, co bychom tomu řekli, kdyby se nechal z gymplu přeřadit na svářečské učiliště. Jeho nejnovější hudební idol totiž ve volném čase provozuje výtvarné umění spočívající v tom, že z jedné hromádky starého rezavého šrotu vytváří jiné, a ještě ohavnější hromádky starého rezavého šrotu. Ovšem nazývá je objekty a dává jim názvy jako ‚Něžnější než kopretina‘ nebo ‚Křehkosti, tvé jméno jest bagr‘.“

Nyní už Linda vážnou tvář zachovat nedokázala. Poté, co se vychechtaly, se Šárka vrátila k předchozímu tématu, jímž byl Kryštofův dopis.

„Tu odpověď mu napíšeš v mužském rodě?“ zajímala se.

Linda ulízla ze své skleničky.

„Není třeba. Všimni si, jak mám koncipovaný celý svůj web. Schválně si ho projdi. Nenajdeš tam jedinou větičku, ze které bys poznala, jestli jsem chlap, nebo ženská. A víš proč? Protože se mi už párkrát stalo, že někdo měl tendenci hodit zpátečku, když zjistil, že by mu měla web dělat ženská. V tomhle národě je ti tolik předsudků, že by ses z toho zjevila. Naštěstí je čeština ohromný jazyk. Stačí si s ním trochu pohrát a stvoříš libovolně dlouhý text, který je celičký rodově neutrální. Žádné ‚kdybyste mě zavolal, já bych se vám ozvala‘, ale pěkně ‚jakmile zavoláte, ozvu se vám‘. Žádné ‚podívejte se na stránky, které jsem vytvořila‘, ale ‚podívejte se na stránky, které vzešly z mé dílny‘. A kde tam máš rod? Nikde.“

„Počkej, ale jakmile se obchodní jednání posune do fáze výměny formalit, iča a tak, stejně to praskne,“ namítla Šárka.

„Jo, jenže to už zákazník drží v ruce grafický návrh, a ten ho přesvědčí.“

Šárka se zasmála. „Ty seš teda taktik.“

Linda pokrčila rameny. „No, není to zrovna jednání s otevřeným hledím, ale já jsem ty předsudky nevymyslela. Nevím, proč bych kvůli nim měla přicházet o zakázky. Ukaž, doliju ti.“

Šárku po dalších několika doušcích lahodného moku popadl elán a začala trvat na tom, aby odpověď Kryštofovi sesumírovaly společně a hned teď.

„Blázníš?“ oponovala Linda. „Neodepíšu mu dřív než zítra, nebo raději pozítří. Ještě aby si myslel, kdoví jak nejsem nažhavená. Tedy nažhavený,“ opravila se hbitě.

„Není přece problém nechat mail ležet v konceptech a odeslat ho později, ne? No tak, Lindo, nenech se prosit. Rozhodně si nechci tu legraci nechat ujít.“

„No dobře, sedni si vedle a pusť mě ke klávesnici,“ souhlasila nakonec Linda.

Za Šárčina občasného kibicování stvořila dopis tohoto znění:

„Zdravím, pane Elsnere. Z návštěvy Vašich stránek je mi jasné, že Vaše firma působí náramně důvěryhodně a solidně. Taky jste se neseknul v tom, že veškeré práce na referenčních webech jsou mým vlastním dílem stejně jako všechny ostatní grafiky, i ty newebové, vystavené v mé galerii. Přesně mířený je i Váš odhad, že mým působištěm je Brno. Máte pravdu i v tom, že web dělám samostatně coby podnikající fyzická osoba.

Ve všech ostatních věcech jste ale naprosto vedle. Nic proti Vám, ale nemám nejmenší chuť nechat se komandovat nějakým chlápkem, který si bude říkat můj šéf. K čemu by mi to mělo být dobré? A spolupracovat s někým na větších zakázkách? Proč jako? Pinožit se coby nepatrné kolečko v obrovském soustrojí, na jehož správnou funkčnost nemůžu mít tím pádem zásadní vliv? Kdepak, to si budu radši šmudlat své malé zakázečky, na kterých když něco zvorám, tak si to taky vypiju, a budu aspoň dobře vědět, že si to zasloužím. A když to nezvorám, tak si moje autorství nepřipíše nikdo jiný.

Ale pokud byste ode mě chtěl nějakou grafiku na smlouvičku o dílo, tak bychom se dohodnout mohli. Případně i na výpomoc s kódem, když to bude nějaká jasně definovaná samostatná část.

Tak mi klidně mejlněte svou bližší představu, ceny mám rozumné a termíny dodržuju.

Zdarec, Rebel“

„Jo, takhle nějak by vypadal dopis mladého nekonformního grafika na volné noze s rebelským nickem,“ pochválila ji Šárka poté, co text ještě jednou prošla. „Akorát by to chtělo mrsknout semtam nějakou hrubku. Tahle gramatická správnost je poněkud podezřelá.“

„To víš, až zjistí, že jsem to psala já, bude se chytat všeho, co by mohl použít proti mně,“ oponovala Linda. „A když už nebude vědět kudy kam, začne o mně rozhlašovat, že píšu jako prase.“

Pak se zamyslela.

„Co myslíš? Nedělám chybu? Je ode mě rozumné si z něj střílet? Naše vztahy nikdy nebyly nic moc, ale proč bych si z něj měla teď vyrábět dokonce nepřítele?“

„Proč nepřítele?“

„No jéžiš, vidělas už někdy chlapa, který by rozdýchal, že si z něj někdo utahuje, i když by ten někdo byl stokrát v právu? Zvlášť když ten někdo je ženská? A navíc ženská, kterou nesnáší?“

„Nesnáší? Co je to za hlouposti,“ žasla Šárka. „Proč by tě nesnášel? Možná ho trochu štvalo, že neprojevuješ zájem dostat se do jeho harému, ale to bylo stejně kdysi. Na srazu se mi náhodou zdálo, že ho tvá současná podoba velice příjemně překvapila a že ho zajímáš, i když si to nechce přiznat. Asi dvakrát se mě jen tak jakoby mezi řečí zeptal na cosi osobního o tobě a bylo vidět, že odpověď si zatraceně dobře zapisuje za uši.“

„Na co se ptal, například?“

„Jestli jsi po rozvodu zůstala bydlet v Brně, například.“

„No to je mi intimnost! Doufám, že jsi ho za tu drzou dotěrnost přetáhla vějířem,“ zasmála se Linda.

„Chtěl znát tvůj rodinný stav a počet potomků,“ přisadila Šárka nevzrušeně.

„Každý každého se ptal na rodinný stav a počet potomků,“ ujistila ji Linda důrazně.

„Musela bys vidět, jak se ptal,“ přisazovala Šárka.

„S krajně napjatým výrazem, který jasně prozrazoval, že překročí-li počet mých potomků číslici tři, neprodleně skočí dolů z přehradní hráze, a navíc na tu špatnou stranu?“ dotázala se Linda s vlídným úsměvem.

Šárka se zasmála.

„Já ti zkrátka garantuju, že za tohle tě Kryštof rozhodně nenávidět nezačne. Má smysl pro fair play, to by sis o něm pamatovat mohla. A uzná, když mu dá někdo lekci. Nakonec zdá se mi, že je tebou, tedy Rebelem, tak nadšený, že bude vyjednávat dál. A co ty víš, třeba na tu smlouvu o dílo nakonec přistoupí.“

„Ale houby. Dobře si pamatuju, co říkal. Externisty nechce. Nemá s nimi dobrou zkušenost. Po skončení zakázky se vypaří a na dodělávky už nejsou k mání. A mluvit o zaměstnání už je úplně mimo mísu. Slyšelas přece jeho názory. Nehledě na to, že stejně jako by ve své firmě neskousl on mě, neskousla bych zase já jeho jako zaměstnavatele. Myslím, že nejpozději druhý pracovní den bych se neovládla a dopustila se mimořádně brutální vraždy.“

„Já vím,“ dala jí Šárka za pravdu. „Ostatně stejně jsem přesvědčená, že máš na to uživit se samostatně a že s tou prací pro Servocomp můžeš tak jako tak klidně seknout. Hm, co myslíš,“ změnila téma, „je žádoucí zmínit se o dnešní historce Kamile?“

Linda se na chvíli zamyslela a posléze rázně zavrtěla hlavou.

„Kdepak, Šárko, radši ne. Znáš ji. Přece jen je trochu méně odolná vůči testosteronu než my dvě, a ten z Kryštofa doslova prýští všemi směry. Ještě by mu něco vykecala a my bychom měly po legraci. Dáme tuhle novinku do placu, až bude celá věc uzavřená.“

„Ale mně doufám dáš vědět, jakmile se znovu ozve,“ starala se Šárka.

„Jasně že jo, ale on už beztak neodepíše.“

„Myslím, že odepíše,“ oponovala Šárka. „I kdyby jen proto, aby ti zdvořile poděkoval za nabídku a sdělil ti, že za těchto podmínek nemá zájem. Ať je Kryštof jaký je, na slušnost si potrpí.“

Linda vyprskla.

„Na slušnost? Teda fakt nevím, co je na té jeho diskriminaci pohlaví slušného. Poslouchej, nejsou tak náhodou jeho výroky o nezaměstnávání ženských právně napadnutelné?“

„Určitě jsou,“ ujistila ji Šárka bohorovně. „Taky si piš, že by je jinde než mezi spolužákama nevyslovil. Hodláš ho snad žalovat?“

Linda ohrnula ret. „Což nic nemění na tom, že ho považuju za arogantního idiota,“ řekla namísto odpovědi. „Víš co, mám chuť celý ten náš slavný mail smazat a místo toho mu odpovědět ještě nekonformněji. Ve smyslu trhni si nohou, blbečku, pro tebe bych nepracovala, ani kdybys mi nabídl milión měsíčně a každý rok firemní dovolenou na Havaji s pánským striptýzem provozovaným domorodými jinochy obden. A podepsat se rovnou celým jménem.“

„Ten by zíral,“ zasmála se Šárka. „Ale nám bys zkazila legraci. Vydrž s nervama. Nakonec to tak nějak beztak skončí, ale napřed si ho snad pořádně vychutnáme, ne?“

Připravený mail poslala Linda příští den večer. O čtyřiadvacet hodin později už recitovala Šárce do mobilu Kryštofovu odpověď.

„Zdravím Rebela. Možná by neškodilo ujasnit si skutečné jméno a příjmení. Díky za odpověď, která mě samozřejmě nenadchla. Možná by mohlo pomoci, kdybych Vám obšírněji vysvětlil své důvody, proč na rozdíl od spousty jiných dávám přednost vlastním zaměstnancům před najímáním lidí na živnosťák. Podle mě totiž společné pracoviště vytváří pevnější vazby mezi spolutvůrci, které v důsledku znamenají také větší pocit odpovědnosti ke společnému dílu. A obava z toho, že byste byl jenom mrňavým kolečkem? Počet webistů se u mě pohybuje kolem deseti lidí a na jednom projektu jich pracuje maximálně tak pět, a to už musí být zatraceně náročný. Většina prací je tak ve dvou, ve třech, takže byste opravdu nemusel mít obavu, že případné kiksy Vaše nebo Vašich kolegů by nebyly adresné…“

V dalším odstavci následovala konkrétní a nadmíru slušná cifra vyjadřující výši Kryštofem nabízeného měsíčního platu. Dále Kryštof garantoval volnou pracovní dobu s pouhými pár hodinami povinné přítomnosti denně a jako samozřejmost uvedl týden dodatkové dovolené.

Zkrátka nabídka byla pohádková a Lindě bylo jasné, že takovou už nikdy v životě nedostane.

„Vidíš to?“ křičela do telefonu. „A tohle všecko může mít každý, kdo umí přesně to, co já, a ani o ždibíček víc, jen když k tomu bude mít ty správné tělesné proporce. Teda řeknu ti, že mít teď Kryštofa po ruce, tak se fakt neudržím a pořádně ho nakopnu, a nejradši rovnou… víš kam.“

„Co mu odepíšeš?“ zajímala se Šárka.

„Nevím, ale za rámeček si to nedá,“ soptila Linda.

„Klíííd,“ nabádala ji Šárka. „Jen to nepokaz. Chceš, abych ti s tím sumírováním byla nápomocná?“

„Zvládnu to sama.“

„Ale než mu to pošleš, tak mi své dílko radši přečti,“ nabádala ji Šárka. „Aby nebylo na žalobu,“ dodala se smíchem.

Jen co se rozžehnaly, Linda sedla k počítači.

„Zdarec, pane Kryštof,“ začala. „Teda jen co je pravda, vybalil jste to na mě s plnou parádou a zní to náramně hezky. Ale furt to nic nemění na tom, že vůbec není jisté, jestli bychom se jako šéfík a jeho lopata aspoň trochu snesli. Možná jsem moc cimprlich, ale ke svému pořádnému soustředění na práci potřebuju kolem sebe snesitelné ovzduší bez něčího opruzování a podobných rušivých vlivů. Můžete mi trochu přiblížit, tak nějak osobně, co jste zač a proč si myslíte, že se navzájem sneseme? Ještě jste se vůbec nezmínil, co ode mě očekáváte tak nějak lidsky, a co všecko obnáší stát se jedním ze členů vašeho kolektivu. Jaká je tam vůbec skladba lidí? Kolik chlapů, ženskejch, kolik lidí jiné rasy, vyznání a tak? Pochopte, že každý nemusí jen tak někam zapadnout a splnit něčí představy. Jo, a jinak ty peníze jsou slušné, to všecka čest. Nahlodal jste mě, přiznávám. Zdraví zatím pořád Rebel.“

„Blbý, co?“ zeptala se nejistě, když posléze Šárce odrecitovala dopis do telefonu. „To už by musel být úplný tupec, aby mu nedošlo, že ho tlačím do přiznání, že jsem oukej, jen když nejsem ženská.“

Šárka vyprskla.

„Tak na mě to teda působí naprosto jinak,“ vypravila ze sebe poté, co našla ztracenou řeč.

„Jak jinak?“

„Ještě jednou si to po sobě přečti nezaujatým pohledem a budeš muset nutně dojít ke stejnému závěru jako já. Že totiž Rebel je plachý, introvertní a v minulosti dost často šikanovaný HIV pozitivní homosexuální černoch. S čímž koresponduje i fakt, že neuvádí své pravé jméno.“

Linda chvíli užasle zírala a pak zakvičela pobavením.

„Ty seš teda cvok!“ zvolala.

„Jen si to přečti a vsaď se, oč chceš, že to Kryštof pochopí přesně takhle. Zkrátka jsi geniální, ani o tom nevíš. Určitě mu to pošli přesně jak to je a neměň ani písmeno.“

Linda byla v ráži a skutečně mail odeslala.

Kryštof se odmlčel na celý víkend a odepsal až v pondělí večer. Vlastně Linda už ani nečekala, že se ještě ozve, a tak si pomalu začínala libovat, že to nakonec byla ona, kdo měl poslední slovo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rebel.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.