TÁŇA KUBÁTOVÁ

Samota pro dva

Edice POHODKY

Praha 2017

© Taťána Kubátová, 2017

Vydalo v roce 2017 nakladatelství Taťána Kubátová,

Janského 2367/97, 155 00 Praha 5,

web: http://www.tkweb.cz,

e-mail: tana@tkweb.cz

jako celkově 38. a 11. elektronickou publikaci v edici POHODKY

3. vydání

Obálku navrhla a zpracovala © Taťána Kubátová,

sazba Taťána Kubátová

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-87805-41-1 (epub)

ISBN 978-80-87805-42-8 (mobi)

1

Ozvalo se bouchnutí a vystřelená zátka šampaňského, šikovně nasměrovaná do rohu vedle okna, se zbrzdila o závěs.

„Honem, skleničky!“ zvolal Mirek a udělal úkrok vzad s rukou, v níž držel láhev, napřaženou daleko před sebe. Adéla spěšně přistrčila tácek se šesti vysokými poháry.

„Pozor, ať to nerozleješ!“ strachovala se Lída.

Pěnivý mok postupně naplnil všech šest pohárů, jichž se vzápětí chopilo šest rukou.

„Na zdraví naší oslavenkyně,“ pronesl přípitek Filip.

„Na lásku!“

„Na štěstí!“

„Na krásu a půvab!“

„Na zdraví! A vítáme tě do střední generace,“ vyslovil Mirek svůj přípitek jako poslední. Pozvedli číše.

„Jak do střední generace?“ protestovala Zuzana. „Ani já se ještě necítím na střední generaci, a to jsem o pět roků starší!“

„Z matematického hlediska,“ oponoval Mirek, „třicítkou začíná střední generace. Rozděl si lidský život o poměrně optimistické délce devadesáti let na stejné třetiny a máš to.“

Filip mávl rukou.

„Nesmysl. Proč bych ho měl dělit na stejné třetiny? Podle mě mládí začíná v patnácti a končí… člověče, jeho konec se jaksi neustále záhadně posouvá, ale jisté je jedno, že je to vždycky přesně o deset víc, než kolik mi právě je.“

„Správně, a vzhledem k tomu, že jsi z nás nejstarší,“ podotkl Michal, „znamená to, že nějaký střední věk, natož stáří, je něco, čím se vůbec nemusíme zabývat.“

„Že to říkáš zrovna ty,“ rýpla si do něj Lída. „Někdy ráno ti tvoje slova připomenu, až budeš při vstávání z postele hekat jako v posledním tažení a první půlhodinu bdělého stavu strávíš v pravoúhlém předklonu.“

„Ženo,“ promluvil varovně a chytil ji zezadu za krk, „neprozrazuj tady intimnosti z našeho manželského života, nebo se neudržím a rozhlásím tady o tobě, co všechno se sebou musíš po ránu udělat, než se na sebe vůbec odvážíš prvně podívat do zrcadla.“

Všichni se rozesmáli.

„Posaďte se,“ pobídla je Adéla. „A berte si,“ dodala a ukázala na stolek přetékající slaným i sladkým pohoštěním.

Měla za sebou tu nejobávanější část narozeninové oslavy, tedy přijímání gratulací a dárků, a tak se konečně cítila trochu volněji. Sebejistota nebyla právě tou vlastností, jíž by dvakrát oplývala, takže se této oslavy předem obávala, přestože se všemi jejími účastníky kromě Michala se vídala nejméně dvakrát týdně. Všichni kromě Michala totiž patřili do stejného sportovního oddílu.

Adéla dohlédla, aby se všichni pohodlně usadili, a sama zabrala nejméně pohodlný kus nábytku, a sice židli od jídelního stolu. Tento úděl s ní sdílel i Mirek, který zde měl ze všech návštěvníků největší právo představovat pána domu. Lída s Michalem se usadili na pohovce, Zuzana zabrala Adélin obrovský ušák a Filip se docela jednoduše uvelebil na koberci u Zuzaniných nohou. Adéle byla z obou spoluhráček bližší právě Zuzana. Byla to hezká, nakrátko ostříhaná tmavovláska s oříškově hnědýma očima a s postavou, kterou jí Adéla neskonale záviděla. Měřila stošestašedesát centimetrů, byla štíhlá, ale nahoře hezky zaoblená, měla nádherně štíhlé, ale přitom ženské boky a dlouhé nohy. Kromě toho byla velmi milá a přátelská a daleko lépe než Lída chápala Adéliny občasné záchvaty malomyslnosti a sebepodceňování. Lída byla ráznější a dalo se to poznat už z jejího vzhledu. Byla to energická tmavooká černovláska, v poslední době trochu méně štíhlá než dříve, která působila sebejistým dojmem a neměla ráda fňukání ani u sebe, ani u druhých. Adéla ji znala už od dětství. Když jako vykulený prvňáček nastoupila v rodném Žďáru do oddílu mladších žákyň, sedmačka Lída v ní vzbuzovala posvátnou bázeň a úctu. Nepříznivý věkový rozdíl se trochu setřel, když se o šest let později utkala s Lídou v okresním přeboru žen a stanula proti ní na druhé straně stolu jako téměř rovnocenná soupeřka, která s ní uhrála jeden set. O další tři roky později, jako patnáctiletá, ji poprvé porazila.

Pak se s Lídou neviděly osm let a potkaly se čirou náhodou v Brně ve frontě v pekařství. Lída zajásala, když ji uviděla, a začala ji přemlouvat, aby se znovu pustila do hraní v nově zakládaném čistě ženském oddíle. A tak se Adéla poznala se Zuzanou a ještě jednou členkou oddílu, který se ovšem po třech letech rozpadl. Zatímco Lída odešla na mateřskou dovolenou, vznikl nový oddíl, už ve stávajícím složení, do něhož se pak Lída vrátila jako občasná hráčka na výpomoc. Její manžel Michal byl naštěstí tolerantní a syna ochotně hlídal. Lída se, když jednou byly s děvčaty samy, se smíchem svěřovala, jak si její muž pochvaluje její zvýšený zájem o milostné hrátky, když se vrátí rozehřátá ze zápasu.

„A jak je to u vás, Zuzko,“ ptala se se smíchem. „U vás to musí být dvojnásob divoké, když hrajete oba dva.“

„Já si nestěžuju,“ uculovala se Zuzana.

Adéla se pousmála. Pamatovala Zuzanu ještě svobodnou a pamatovala i období, kdy se s Filipem namlouvali. Zuzka tehdy zkrásněla o sto procent. Také Adéle se Filip líbil. Byl to urostlý černovlasý muž, který měl dost vysoké postavení v jedné stavební firmě, ale navzdory tomu jednal s lidmi mile a otevřeně. Adéla se ho trochu styděla, protože muži tohoto typu jí naháněli strach. Věděla dobře, že není tak zajímavá, aby takovýmto mužům měla co nabídnout, a tak se jim, pokud to šlo, klidila z cesty. Filipovi se z cesty klidit nemohla, protože byl jejím spoluhráčem v oddíle, tudíž jí nezbývalo nic jiného než naučit se s ním vycházet. Nakonec objevila, že to není tak těžké. Filip měl ještě i teď, skoro tři roky po svatbě, oči jen pro Zuzanu a s Adélou i Lídou mluvil velmi přátelsky a často i žertovně, ale v žádném případě s nimi neflirtoval.

Oddílové kontakty přerostly v něco víc. Začali se navštěvovat a ke společnému poklábosení přibrali i Lídina muže Michala. Ten byl rovněž docela pohledný, ale Adéla z něj měla daleko menší trému, neboť byl méně osobitý a méně fascinující než Filip.

„Naše oslavenkyně je duchem kdesi v modravých dálavách,“ poznamenala Lída se smíchem.

Adéla se shovívavě usmála. Dobře věděla, že v každé společnosti, ve které se octne, stačí, když pronese jedno slovo za půl hodiny, a nikdo ji ani nepostrádá, ani nepodezírá, že se nudí.

„Já jen čekám, až někdo začnete povídat Lídě o tom včerejším soupeři,“ hodila návnadu do pléna a pak už jen čekala, kdo se jí chytí. Nezklamala se, návnada zabrala a ona se mohla nadále účastnit téhle sešlosti ve své obvyklé pasivní podobě, která jí nadmíru vyhovovala. Humorné líčení soupeře, jemuž bylo něco přes sedmdesát, přišel do herny o holi, a přesto je pak za stolem proháněl jako nezkušené začátečníky, přenechala jiným, těm, kteří to uměli podat s daleko větší šťávou, než by dokázala Adéla.

Návnadu zvedl Mirek. Adéla poslouchala jeho vtipný monolog doplňovaný občasnými Zuzaninými nebo Filipovými vstupy a lehce se na židli natočila tak, aby mohla sledovat Mirkovu mimiku i jeho gesta.

Když před třemi lety přivedl Filip Mirka do oddílu poprvé, bylo z Mirkova chování velmi brzy patrné, že je buď od přírody zasmušilý, nebo právě prožívá těžké životní údobí. Jak se později dozvěděla, pravdivá byla ona druhá možnost, neboť v té době uplynul téměř přesně rok od chvíle, kdy Mirek ovdověl.

Mirkovi bylo před těmi třemi lety jedenatřicet a byl typem muže, z něhož Adéla na rozdíl od Filipa nebo i Michala žádnou trému neměla. Byl totiž podobně obyčejný jako ona. Nevyznačoval se ničím výjimečným, ať už šlo o výšku nebo šířku postavy, ať šlo o barvu očí či vlasů, o rysy obličeje nebo o jeho zřídkavý úsměv, a to na Adélu působilo velmi uklidňujícím dojmem. Všichni si samozřejmě potykali hned na prvním tréninku, ale trvalo ještě aspoň půl roku, než se dalo říci, že mezi ně Mirek zapadl. Choval se ke všem sice vstřícně, ale přece jen poněkud rezervovaně na to, aby se od něj dalo očekávat, že by se k nim případně přidal, když je spontánně napadlo zajít si po tréninku na něco osvěžujícího. V takových případech pak, pochopitelně, se Zuzanou a Filipem nešla většinou ani Adéla, protože si nebyla jistá, zda by té tolik zamilované dvojici nepřekážela.

Zuzka s Filipem se brali na jaře a brzy po svatbě se pustili do přestavby domu, který původně patřil napůl Zuzaně a napůl jejímu bratrovi, ale Filip od bratra jeho polovinu odkoupil. Budování vzali pěkně zgruntu, takže z původně fádního patrového domku stojícího na svahu v souvislé zástavbě vytvořili osobité a prostorově i funkčně komfortní bydlení. Přízemní byt přestavěli částečně na garáž a částečně na Zuzaninu kancelář s malou kuchyňkou a příslušenstvím, neboť Zuzana soukromě podnikala, v prvním patře udělali prostornou obytnou část, tedy kuchyni s jídelnou a obývacím pokojem, a do půdy vestavěli dvě ložnice s koupelnou. Přestavbu stihli v neuvěřitelném tempu a na začátku září bylo už vše hotovo.

Tenkrát v září hráli první zápas nového oddílu a začali drtivým vítězstvím. V ten den je Zuzana s Filipem pozvali k sobě domů na oslavu, a to bylo také prvně, kdy se nějaké jejich společné akce zúčastnil i Mirek. Nechal se zlákat částečně proto, že jako projektant byl na Filipovo dílo zvědavý, ale také proto, že za toho půl roku učinil přece jen dost značný pokrok v návratu ze své ulity zpět do života a mezi lidi.

Cestu od Tesařových, tedy od Zuzany a Filipa, měli Adéla s Mirkem částečně společnou, ale tehdy Mirka ještě vůbec nenapadlo přidružit se k Adéle a doprovodit ji.

Návštěva u Tesařových započala novou éru společenských styků mezi členy oddílu. Scházeli se střídavě ve svých bydlištích, tudíž ani dnešní sešlost u Adély nebyla premiérovou událostí jejího bytu, a tak byla Adéla před svou oslavou ušetřena alespoň jedné starosti: zda se u ní jejím návštěvníkům bude líbit.

Adéla by lhala, kdyby tvrdila, že si na zařízení tohoto bytu nedala záležet. Dvougarsonku v domě patřícím společenství vlastníků koupila před šesti lety, tedy v době, kdy se po smrti svého manžela rozhodla vrátit zpět do Brna. Byt byl v předposledním patře starého, ale čerstvě zrekonstruovaného domu, kde zároveň s rekonstrukcí proběhla půdní vestavba. Jeho nevýhodou, která však Adéle ani v nejmenším nevadila, bylo umístění ve čtvrtém patře bez výtahu, jeho obrovskou výhodou naopak krásný výhled na blízkou Kraví horu z obou oken obývacího pokoje. Obývací pokoj se kromě svého výhledu vyznačoval rovněž značnou rozlohou, takže nebylo jednoduché zařídit jej tak, aby působil domáckým a útulným dojmem, ovšem Adéla se tohoto úkolu zhostila na jedničku. Nepřehlédnutelným doplňkem celého bytu se staly pokojové rostliny, ba dalo by se říci, že byly téměř jeho nejdůležitějšími obyvatelkami. Byly nápadné svým dokonale zdravým a šťavnatým vzhledem a svým elánem, s nímž pronikaly do všech ještě neobsazených koutů. Nebylo divu, že pak už stačilo vybavit pokoj jen několika izolovanými kusy nábytku, který nebyl ani starobylý, ani moderní a nejspíše ze všeho se dal označit za nenápadně klasický, skromnou pohovkou, stolkem a mohutným ušákem, a začal působit příjemně zabydleně. Barevné ladění celé místnosti do hnědých, béžových a okrových tónů působilo v kombinaci se zelení rostlin velmi uklidňujícím dojmem.

Mirek dovyprávěl historku a řeč se stočila k umění a k Lídině galerii. Tu galerii měla Adéla velice ráda a ráda si v ní, jak říkala, dělala drobné radosti. Zejména nemohla odolat naivním obrázkům Lídiny bývalé spolupracovnice a zároveň kamarádky Pavly. Poté, co se Pavla vdala, musela si Lída najít jinou pomocnici, ale dodávka jejích obrázků neustala, a to ani tehdy, když Pavla přivedla na svět postupně dva čiperné chlapce. Adéla vůbec kolem sebe viděla prototypy šťastných rodinek, ať už u vlastních sester, u kolegyň nebo kamarádek, a tak si připadala značně nenormální a odlišná. Pokud už někdo rodinu neměl, tak po ní alespoň toužil, jako například Zuzana. Ta byla vdaná necelé tři roky a z toho, že ještě stále nepřišla do jiného stavu, už byla značně nervózní. Nijak moc se s touto svou starostí nesvěřovala, ale Adéla zažila moment, kdy si po zápase Zuzana odběhla odskočit a do šatny se vrátila celá zelená, těžce usedla na lavičku, pak se neovládla a bouchla pěstí do dřevěného sedátka.

„Už zase jsem to dostala, krucinál!“ ulevila si vztekle a v očích se jí objevily slzy.

„Ale Zuzko,“ špitla Adéla, „vždyť nejsi ještě vdaná tak dlouho. Moje nejstarší sestra měla první dítě až tři a půl roku po svatbě.“

„Jenomže ona studovala. Určitě se nějak chránili. A to my ne, už od začátku ne. A čas běží a my ho moc nemáme. Vždyť mi bylo pětatřicet a Filipovi třiačtyřicet. Nemůžeme si dovolit dlouho čekat. Pravděpodobnost, že otěhotním, se den za dnem zmenšuje. A přitom je to moje chyba. Filip je prokazatelně plodný, vždyť už měl syna.“

„To jsem nevěděla,“ řekla Adéla tiše.

„Měl syna v prvním manželství. Když mu bylo deset, umřel při operaci srdeční vady. Filip ho měl hrozně rád. Myslím, že byl ohromný táta a že by se zase rád tátou stal.“

„Vyčítá ti něco?“

„Chraň bůh, naopak, utěšuje mě, jak může, a tvrdí, že se nic nestane, když zůstaneme bezdětní. Jenže já moc dobře vím, že ho to moc mrzí.“

„Zuzko, hlavně z toho nebuď nervózní,“ radila jí Adéla. „Tady hraje velkou roli psychika. Čím víc se na snahu otěhotnět zaměříš, tím míň se to bude dařit. Víš, co se říká o ženských, které se vzdaly a rozhodly se pro adopci. Mnohdy měly pak zároveň to adoptované i svoje.“

Ano, teoreticky o těchto věcech Adéla věděla dost. O touze mít děti, o mateřské lásce, o obavách a probdělých nocích, když rostou zoubky nebo přijde horečka, o celém tom kolotoči kolem mateřství a péče o dítě. Věděla to, ale vůbec nic jí to neříkalo. Mateřský pud bylo zřejmě něco, co jí příroda zapomněla nadělit, a tak, ačkoliv byla vždycky vzornou tetou, která pomůže a pohlídá, pomazlí se a pohraje si, ze všech těch chvil strávených s rozličnými mrňousy měla nejraději moment, kdy dítě vracela zpět do milujících rukou jeho rodičů a s úlevou prchala do své tiché samoty. Vynořila se před ní vzpomínka na chvíli, kdy ji na Lubošově pohřbu máma objala a zaštkala jí do ucha, jak je jí líto, že jí po něm aspoň děťátko nezbylo… Brr, Adéla se otřásla ještě i teď. Co by si počala, sama s dítětem? Samozřejmě, s Lubošem se bavili o tom, že jednou, až si to budou moci dovolit, přestane Adéla brát prášky. Jenže to bylo ještě předtím, než našla tu fotku prsaté zrzky…

Na tuhle oslavu se Adéla nějak nedokázala koncentrovat. Myšlenky jí stále někam odbíhaly a stačilo zachytit dvě tři slůvka z probíhajícího hovoru, aby ji odvedly zase někam jinam. Musí se přece soustředit na ostatní, vždyť dnes je hostitelkou a hlavní osobou večera!

Ne snad že by její mlčenlivost někomu vadila. Byli na ni zvyklí a nepovažovali ji za něco neobvyklého, jenže něco jiného je mlčet a něco jiného být duchem úplně mimo.

Adéla obhlédla jídlo a pití, pak se zvedla a přinesla další minerálky.

„A pijte víno,“ pobízela, „v ledničce je ještě další.“

Pak už se jí dařilo být s nimi nejen tělem, ale i duchem, rozveselila se a když se po desáté hodině Lída podívala na hodinky a poznamenala, že mají babičku objednánu jen do půl jedenácté, bylo jí dokonce líto, že večer končí.

„Bylo to moc fajn, Adélko,“ loučili se s ní mezi dveřmi Lída s Michalem a Zuzka s Filipem. „U tebe je vždycky tak příjemně a útulno. Tak ještě jednou všecko nejlepší a ahoj pozítří v Líšni. A moc tu nezlobte.“

Odešli a zůstal jenom Mirek. Vrátili se do pokoje a Mirek usedl na pohovku do „svého“ koutku. Adéla zabrala obrovský ušák a pomalu dopíjela svou sklenku.

„Bylo to fajn, že?“ podotkl Mirek. „Takovou jsi z toho měla obavu. A přitom jsou to přece všechno naši staří známí.“

„Já vím, jsem hrozná,“ usmála se Adéla. „Dej si ještě chlebíček, moře jich tu zbylo.“

„Ne, díky, měl jsem až dost,“ odmítl a významně si poklepal na břicho. „A taky bych už měl jít. Ale s nádobím ti ještě pomůžu.“

„Ne, to vážně nemusíš, Mirku, zvládnu to sama. Víš, že nemám ráda, když mi tu někdo hospodaří.“

„Ale máš toho tady fůru.“

„To fakt nevadí. Jenom seď.“

„Uf,“ vydechl Mirek a prohrábl si rukou vlasy. „Vlasta by to vyslovila přesně stejným tónem,“ řekl tiše.

Adéla na něj chvíli mlčky hleděla a pak neklidně potřásla hlavou.

„Už tě zase popadlo stýskání? Poslouchej, řekli jsme si, že se nebudeme ohlížet.“

„Moje chyba. Stává se mi to, když se napiju.“

„Mirku, je to už víc než tři roky.“

„Jen se podívej na sebe, Adélo. Ty jsi vdova šest let a jsi pořád sama.“

„Se mnou je to něco jiného. Já ho všude nevidím ani nehledám. Pro mě je to pryč. Jenom to prostě znovu nechci.“

„V tom je ten rozdíl mezi námi. Já to chci, jenže nemůžu, nejde to.“

„Až přijde ta pravá, půjde to.“

„Tomu nevěřím. Ve všech ženách pořád podvědomě hledám Vlastu. Ostatně, ty to sama přece víš nejlíp. Víš dobře, že jsem s tebou strašně chtěl… chtěl jsem to překonat a víš, jak to dopadlo.“

„Byla to i moje vina. Ale stejně si myslím, že se všechno stalo jen proto, že já pro tebe nejsem ta pravá.“

„Ale pořád jsi pro mě ta nejlepší na světě.“

„Ty jsi pro mě taky nejlepší. Jenže jsme nejlepší kamarádi, nic víc, navzdory tomu, co si o nás myslí všichni naši známí.“

„Proč, Adélo, proč nám to nejde být něčím víc? Byla by to pro nás oba ohromná úleva.“

„A proč ti to nestačí tak, jak to je?“

„Ty se ptáš?“ pousmál se. „Ve třiceti?“

„Já vím, promiň, jsem hloupá. My ženské na tyhle věci až tak moc nemyslíme. Pro nás jsou přednější city, víš.“

„Můžu se tě na něco zeptat, Adélo?“

Adéla na něj pohlédla s obavou.

„No, zkus to.“

„Spala jsi s někým od té doby, co jsi ovdověla?“

„A ty mi na tutéž otázku odpovíš?“

„Ty mou odpověď přece znáš. Ne, nespal. Víš přece, že my chlapi to máme složitější. My si nemůžeme říct, že to zkusíme nějak překonat… Nám to buď jde, nebo nejde.“

„Promiň, já vím. Zkusila jsem to překonat jednou. S tebou.“

„A já to nezvládl.“

„Snad se, proboha, netrápíš výčitkami? Mirku, to je přece nesmysl. Dobře víš, že to nešlo, protože jsme zřejmě podvědomě nechtěli oba. Ani ty, ani já. Kdyby se nějak stalo, že ty bys své zábrany překonal, mně by pak bylo hrozně, věř mi. Připadala bych si jako potvora, která tě navnadila někam, kam s tebou ve skutečnosti vůbec jít nechtěla.“

„Víš,“ svěřil se jí, „mně se vlastně taky ulevilo. Nezlob se, Adélo, jsi strašně moc fajn a já tě mám moc rád, ale opravdu v tobě vidím spíš tu kamarádku.“

„Ale to je přece v pořádku, i já v tobě vidím kamaráda. Nedělej si starosti, Mirku, vždyť je přece hrozně fajn, že to vidíme oba stejně. Dokážeš si představit ten průšvih, kdyby to jeden z nás viděl jinak?“

„Jistěže dokážu, jenom mám strach, jestli bychom to tomu druhému přiznali.“

„Pokud jde o mě,“ vyslovila pevně a pohlédla mu do očí, „já ano. Řekla bych ti na rovinu: chlapče, pokud mi nemůžeš dát všechno, co chci, tak běž radši pryč a netrap mě. A totéž bych očekávala já od tebe.“

Mirek s úlevou dopil poslední kapky vína ze své skleničky.

„Jsem moc rád, žes mi to řekla. Viděl jsem to stejně, ale všechny ty narážky kolem nás na náš vztah… bál jsem se, že ti něco vsugerovali.“

„V žádném případě. Pro mě je důležité, jak to vidíme my dva, a ne naše okolí.“

„A co myslíš, Adélo, že se stane, když jeden z nás najde přece jen nakonec toho pravého?“

„Neříkej jeden z nás. Jestli to někdo bude, tak to budeš ty. Já v žádném případě nikoho nechci. Já jsem stvořená pro samotu a asi byla vůbec chyba, že jsem se vdávala. Byla jsem tak mladá a pitomá a tak jsem se chtěla podobat svým starším chytřejším sestřičkám… Já myslím, že až najdeš tu pravou, tak mi o ní všechno povyprávíš, možná se se mnou i poradíš, jak na ni, a pak se spolu přestaneme vídat, protože žádná ženská v životě nepochopí, že její vyvolený by mohl s jinou ženskou skutečně jen kamarádit.“

Mirek se pousmál.

„Ale bude mi to líto.“

„Získáš víc, než ztratíš.“

„Víš, jen jestli nejsme oba dva úplně slepí. Možná k sobě patříme a vůbec o tom nevíme. Možná, že teprve až ve chvíli, kdy se budeme rozcházet, zjistíme, že děláme strašnou hloupost.“

„Nevěř tomu, Mirku. Já věřím na jiskření, a to mezi námi není. Zkoušeli jsme se dát dohromady jen proto, že jsme se čirou náhodou octli ve stejném oddíle, čirou náhodou jsme byli v podobné situaci, čirou náhodou v přiměřeném věku, a navíc to od nás asi všichni kolem nás čekali. Pro vztah z rozumu určitě příznivé výchozí podmínky, ale ten ani jeden nechceme.“

„Není to jenom z rozumu. Já tě přece mám svým způsobem rád.“

„To já tebe taky. Jako někoho, s kým jsem prožila hodně společných chvil a který mě nikdy nepodrazil a v lecčems mi pomohl. Ale to jiskření se zkrátka nekonalo.“

„Byl bych moc rád, kdyby se konalo. Rozumem vím, že líp bych si vybrat nemohl.“

„Jenže když člověk žije jen podle rozumu, tak to sice není tak riskantní, ale na druhé straně taky ne moc šťastné. Navíc jsou věci, které si rozumem nenaordinuješ, a ty víš přesně, co tím míním.“

„Já vím,“ prohodil Mirek a zvedl se z pohovky. „Ale dokud se nám někde nezajiskří, tak s tebou doufám můžu počítat i nadále?“

Adéla rovněž vstala.

„A proč by ne?“ zeptala se. „Co by na tom měl dnešek měnit? Předpokládám, že to sobotní divadlo pořád platí, ne?“

„Pochopitelně. A ještě předtím se uvidíme v té Líšni.“

Adéla jej vyprovodila až dolů k hlavním dveřím, které se vždy pečlivě zamykaly, a aniž se jeden druhého dotkli byť jen konečky prstů, přátelsky se rozloučili a Mirek vyšel do zimní noci na nedalekou tramvajovou zastávku.

Adéla vyběhla čtyři patra zpět do svého bytu a pustila se do úklidu po hostech. Použitelné zbytky jídla pečlivě uložila do lednice a do potravinové skříně, nedopité nápoje vylila do dřezu a umyla všechno nádobí. K práci si pustila Mozartovu Malou noční hudbu a cítila se šťastná. Měla dobrý pocit jak z dnešní oslavy, tak z následného povídání s Mirkem.

Mirek si jí začal více všímat asi před rokem, zvykl si vyprovázet ji po tréninku nebo po zápase k domu a bylo jen otázkou času, kdy jej pozve nahoru. Jejich vztah byl od samého začátku mírný, poklidný a vůbec ne vzrušující a oběma to tak vyhovovalo. Oba byli rádi, že mají s kým chodit za kulturou a mají koho pozvat na akce, u nichž se předpokládalo, že se na ně dostaví s partnerem, a rovněž si zvykli na dlouhé debaty, ve kterých probrali všechna možná témata od jejich zaměstnání a zálib až po nejhorší chvíle jejich života, které měli oba společné, i když každý trochu jinak. Zatímco Adéla ztratila svého muže náhle, Mirek strávil rok života ve střídajících se obdobích zoufalé naděje a ještě zoufalejší beznaděje. Společně uvažovali, která z těchto alternativ je milosrdnější, zda rychlý, radikální a absolutně šokující řez, nebo postupná příprava, postupné smiřování se s myšlenkou, že jeden den někdy v blízké budoucnosti bude ten definitivně poslední. Nikdy to nevyřešili, protože ten problém zkrátka řešení neměl. A Adéla navíc Mirkovi nikdy nepřiznala, že nebýt té nehody, s největší pravděpodobností by místo vdovy byla nyní rozvedená, a tudíž stejně sama. Nerada to přiznávala sobě, natož komukoliv jinému. Neměla o tom tušení ani máma, ani žádná z obou sester. Bodejť by Adéla dobrovolně přiznávala něco, co jednoznačně viděla jako další z řady svých četných životních selhání…

Asi před třemi měsíci, v jeden takový podivný večer, kdy po poslechu krásné hudby a po skleničce vína byli oba trochu naměkko, trochu roztoužení a kdy měli zřejmě oba silnou potřebu cítit blízkost jiného člověka, se k nim vloudila zrádná intimita, která málem přerostla v bouřlivé objetí, jenže na poslední chvíli je oba dva cosi zadrželo. Odtáhli se od sebe.

„Promiň,“ hlesl Mirek a pečlivě dbal o to, aby se Adély ani kouskem svého těla, ba ani oděvu, nedotkl. „Promiň, prosím tě, jestli můžeš, tak mi to odpusť. Já… já prostě nemůžu, nedokážu to.“

Adéla si roztřesenou rukou pročísla vlasy a nepatrně si od něj odsedla.

„To je v pořádku. Já… jsem ráda, že jsme to neudělali. Vlastně jsem vůbec nic takového nechtěla. Nezlob se, neber si to osobně, tyhle věci pro mě nikdy nebyly moc příjemné ani lákavé, je to moje nedostatečnost, já vím, naprosto moje vina. Ty si nemáš absolutně co vyčítat.“

Následky toho večera je pronásledovaly ještě dlouho, ale jejich přátelství se nakonec přes všechny trapné a ponižující pocity dokázalo přenést a pokračovalo dál. Od té doby si však dávali dobrý pozor, aby jeden na druhého nesáhli, byť by se jednalo jen o letmý bezděčný dotek. Samozřejmě že když spolu dohráli přátelské utkání, podali si ruku. Také dnes při narozeninové gratulaci od něj dostala Adéla pusu na rty stejně jako od ostatních dvou mužů, ale to vše bylo mezi lidmi. Když spolu zůstali sami, oba pečlivě dodržovali nevyslovenou dohodu o vzájemném nedotýkání.

Adéla byla velmi ráda, že dnes si o svých vzájemných vztazích byli schopni tak klidně a otevřeně pohovořit, a měla pocit, jako by v jejím životě bylo vše opět pečlivě umyto a načesáno, samozřejmě jen do té míry, nakolik to právě u ní bylo vůbec možné.

Nádobí bylo sklizeno, kuchyňská linka i stolek pečlivě naleštěné a zbývalo už jen uklidit dárky. Od Filipa a Michala dostala Adéla kytice, které předtím jen narychlo odložila do váz naplněných vodou, nyní jim ale věnovala řádnou pozornost, odstranila stužky, které zaškrcovaly stonky, konce stonků přiřízla a naaranžovala květy tak úhledně, jak to jen dovedla.

Lída ji obdarovala keramickým obrázkem, pro který vyhledala vhodné místo na poličce, od Zuzany dostala přívěsek na řetízek a na rozpacích byla jen z dárku od Mirka. Asi mu toho přece jen pověděla ještě málo o svém životě a o svém dětství, protože jinak by nemohl vybrat právě tenhle dárek: nádherného velkého a pestrého motýla přišpendleného v prosklené krabičce a určeného k zavěšení na stěnu.

Adéla se ve vzpomínkách vrátila do svého dětství a znovu viděla celou jejich rodinu na vycházce letní přírodou. Dvanáctiletá Zora, desetiletá Simona a ona, Adéla, pětiletá, s copánky a s dolíčky v buclatých tvářích. Starší děvčata honí se síťkou na louce motýly, maminka se uklidila do stínu a hledá v batohu termosku s čajem a Adélka dřepí s tátou v trávě a sleduje jeho počínání.

„Jé, to je krásný brouček,“ raduje se. Tatínek broučka zručně odchytí a šup s ním do lahve, v níž se brouček brzy přestane hýbat.

„Ale tati,“ hlesne užaslé dítě, „tys ho zabil…“

„To se musí, miláčku,“ odpovídá tatínek. „Dáme ho do krabičky a napíšeme k němu cedulku, jak se jmenuje. Když chytíme všechny druhy broučků, které tady žijí, budeme mít moc vzácnou sbírku.“

„A to je všechny zabiješ?“

„Takových broučků tady žije spousta, nevadí, když jednoho zabijeme. Nebolí ho to.“

„Ale co když tady někde má maminku a ta bude plakat?“

„Broučci nemají maminku. Broučci se líhnou z vajíčka.“

„Tatí,“ křičí děvčata, „chytily jsme motýla!“

„Ukažte,“ zvolá táta, vstane a chvátá k nim.

„Teda holky, to je úlovek,“ oceňuje a opatrně motýla vyprostí ze síťky.

„Ale toho nezabiješ, že ne, tati,“ žadoní Adélka.

„Uvidíš, jak se ti bude líbit, až ho dám do krabičky. Můžeš si ho pak postavit na skříňku k postýlce,“ řekne táta a než se Adélka naděje, i motýl se přestává hýbat.

„Já ho nechci k postýlce!“ ječí dítě a běží k matce. „Mamíííí, ať táta nezabíjí broučky a motýly, já to nechci!“

Po celé Adélino dětství byly rodinné výlety a vycházky spojeny s tátovým koníčkem, sbíráním hmyzu. Zatímco obě starší sestry tátovi nadšeně přinášely kdejakého brouka a motýla, Adélka se urputně snažila co nejvíce těch bezbranných tvorů před tátou zachránit. Vzpomínala si, jak je táta jednou upozornil na to, že v téhle oblasti žijí roháči, a vypsal sladkou odměnu za nalezení jednoho exempláře. Bylo to v době, kdy bylo Adéle už asi osm, tudíž sestrám patnáct a třináct a začaly být nad takové banality jako vycházky s rodiči a hloupé bojové hry povznesené. Ale odměna v podobě pytlíku karamelek je přece jen zlákala, a tak se pustily do hledání.

Adélka raději karamelky oželela a jen si vroucně přála, aby všichni roháči utekli někam daleko, kde by je nikdo nenašel. Pak jí zrak sklouzl na zem a v té chvíli by se v ní krve nedořezal: kousek před ní si to majestátně šinul nádherný velký brouk, jehož znala z obrázků. Srdce jí bušilo až v krku a rychle se rozhlédla, kde jsou všichni ostatní. Když viděla, že se nikdo nedívá, dřepla si a bez sebe strachem nabrala brouka na list, který utrhla poblíž. Pak jej pomalu odnášela pryč, co nejdál od nich ode všech, do hustého křoví, kam by sestry ani nenapadlo vlézt.

„A teď honem někam zalez, nebo tě zabijou,“ domlouvala mu, když položila list s broukem na zem.

„Co tam, děláš, Adélko?“ uslyšela tátu.

„Nic, šla jsem na záchod,“ zavolala a rychle se vrátila.

V ten den nikdo pytlík karamel nedostal a Adélka byla šťastná.

Táta byl velmi uzavřený, ale velmi laskavý člověk. Jeho koníčkem a láskou byla příroda. Měl o ní spoustu knih, měl hodnotnou sbírku brouků a motýlů a často se vydával na osamělé toulky za svými úlovky nebo jen tak na vycházku. Celé dny trávil zavřený v nejmenším ze čtyř pokojů v jejich bytě nad drogerií, ze kterého si udělal svou pracovnu a do něhož se nesmělo vstupovat bez dovolení. Adéla ho měla ráda a skutečnost, že vraždí broučky a motýly, těžce nesla celé dětství. Teď už se nad tím jen usmívala, ale přece jen… ten dárek od Mirka ji trochu uzemnil. Jak vysvětlí Mirkovi, že motýl nikde nevisí?

Napadla ji spásná myšlenka: řekne mu, že tátovi se tak líbil, že mu jej dala. Ostatně, nemusí možná ani tak moc lhát. Zkrátka tátovi toho motýla dá, ať si ho zavře do své skříně, ze které se line do celého bytu zvláštní pach, k těm ostatním motýlům.

Zabalila krabičku zpět do papíru a připravila si ji k tašce, s níž jezdila k rodičům. Usmála se. Jak je hloupá! Na světě denně zemřou tisíce lidí, porazí se stáda dobytka, na linkách se zabije nespočet kuřat a ona lituje jednoho pestrého motýla v krabičce!

Stočila si vlasy do drdůlku, ten sepla sponkami a osprchovala se. Koupelna byla pro Adélu nadmíru důležitou místností. Byla to právě koupelna, která rozhodla o koupi tohoto bytu. Při rekonstrukci ji udělali na místě, kde dříve bývala kuchyň, a pojali ji opravdu velkoryse. Vešla se sem vana i sprcha, široké umyvadlo zabudované do skříňky a k tomu ještě i automatická pračka. Na dosah ze sprchového koutu visel na stěně otopný panel ve tvaru žebříčku, na němž se vždy nahřívala huňatá osuška. Když měla Adéla čas nebo když si potřebovala srovnat v hlavě nějaký problém, naložila se do vany, ve které dokázala strávit klidně i hodinu, většinou se však jen sprchovala.

Dnes se pod proudem vody znovu zasnila. Opřela se o vykachlíkovanou stěnu a nechala se hladit příjemným teplým deštíkem… ach bože, to zase bude účet za vodu…

Utřela se do osušky a rázně se zabalila do županu. Před zrcadlem si vyčistila obličej pleťovým mlékem a pak jej opláchla vodou. Zadívala se na sebe. Hm, kolikrát už viděla svou tvář v zrcadle a s kolika různými pocity se na ni dívala?

Máma je hezká. Sestry jsou hezké. Táta je také docela pohledný muž, tak po kom, probůh, zdědila ten úzký obličej s ještě užší bradou do špičky, ten směšně malý a krátký nos, ty podivně žíhané hnědozelené oči a jako vrchol všeho ty příliš velké rty, které málem zabíraly šířku celého obličeje? V době dospívání trávila hodiny před zrcadlem a zakrývala si rukama tvář od konce nosu dolů. Říkala si, že ten vrch by koneckonců ušel. Oči má docela velké a má hladké klenuté čelo. Jenže pak sundala ruce a šklebily se na ni ty nemožné rty a ta hloupá brada, která celý dojem dokonale zkazila. Našpulila rty, aby se zdály menší, ale dosáhla jen toho, že vypadala směšně jako opička. Povzdychla si. Je to kříž, narodit se jako nejmladší. Představovala si svůj dialog s pánembohem, v němž mu vyčítala, že ji udělal takovou, jaká je.

„Co se dá dělat, holka,“ řekl jí pánbůh. „Tvoje nejstarší sestra měří sto šedesát osm, tvoje druhá sestra sto šedesát čtyři, no a na tebe holt zbylo už jen sto padesát pět. Tvoje nejstarší sestra má dvojku podprsenku, ta druhá jedničku, no a na tebe holt zbyly ty nulky. Tvoje nejstarší sestra má hnědé oči, ta druhá modré, tak na tebe holt zbylo kafe braun dozelena. Tvoje nejstarší sestra má kudrnaté černé vlasy, ta druhá vlnité kaštanové, tak na tebe holt zbyly univerzální hnědé a rovné jako hřebíky. Tvoje nejstarší sestra se jmenuje Zora, druhá sestra Simona, a na tebe holt zbyla už jen ta Adéla, která ještě nevečeřela a jíž se vtipálkové ptají, kde má Barunku, Sultána a Tyrla.“

Později k tomu Adéla ještě přidávala: „Tvoje nejstarší sestra má doktorát, ta druhá je bakalářka, tak na tebe holt zbyla jen ta maturita. Tvoje nejstarší sestra má muže a dvě děti, tvoje druhá sestra má muže a jedno dítě, a na tebe holt zbylo jen to vdovství…“

Adéla se na sebe ušklíbla. Když jí to pánbůh tak hezky vysvětlil, copak by se mohla na holky zlobit? Odmalička je zbožňovala, byly to její modly a co řekly, to bylo pro ni zákonem. Ve všem se jim chtěla podobat, chtěla dělat všechno to, co ony, a trápila se, že nikdy nebude moci být jako ony. Nikdy jim nic nezáviděla, a to jednoduše proto, že ji to zkrátka nenapadlo. Odmalička jí bylo vštěpováno, že ona je ta nepatrná, ta nedůležitá, která se musí přizpůsobit, a ona nic nenamítala. Odmalička jí vštěpovali, že má rozhodování o čemkoliv nechat na těch větších a moudřejších, protože ty všechno vědí lépe. Odmalička ji učili nedrat se dopředu, protože jsou tu starší a schopnější, jež na to mají větší nárok. A když zjistili, že je zakřiknutá příliš, chválili ji přehnaně za každou pitomůstku, jen aby ji trochu povzbudili, a dosáhli toho, že jejich pochvalám přestala věřit.

Rozpustila si vlasy a prohrábla je hřebenem. Rovné, tvrdé koňské žíně, se kterými se také nedalo nic jiného dělat než svázat je do koňského ohonu. Rozpuštěné kolem tváře dělají tu tvář ještě užší. Zvednuté nahoru dělají bradu ještě špičatější. Stažené do ohonu ovšem celou tvář zase odhalují a zvýrazňují.

Odložila hřeben a potřásla hlavou. Ve třiceti by už měla mít rozum a vědět, že krása není všechno. I žena malá, hubená, s nemoderně širokými boky a ošklivým obličejem může být osobnost a může něčím zaujmout. Ale čím by asi tak zrovna ona mohla zaujmout? Knihovnice z Mahenovy knihovny, která hraje podprůměrně pingpong, nemá nadání ani na hudbu a zpěv, ani na malování, ba dokonce ani na vaření, není už nejmladší, a přesto je ve společnosti nejistá jako nezkušená osmnáctka…

Prudce se otočila a rázovala z koupelny. Pročpak jen marní čas hloupými úvahami? Raději si vleze do postele s nejnovější knížkou Haliny Pawlowské, která sama sebe dokáže tak krásně ironizovat, že člověk při četbě o všech těch jejích trapasech a mindrácích zapomene na ty vlastní.

2

„Ahoj, Adélko,“ zvolala máma a doširoka rozpřáhla svou náruč. „Konečně jsi tady, ty moje malá tulačko!“ Silně ji k sobě přitiskla a na každou tvář jí vlepila jednu hlasitou pusu. Pak si ji podržela na délku paže od sebe.

„Máš novou čepici,“ všimla si hned. „Sluší ti.“

Adéle se rozsvítily oči a připadala si jako pták vypadlý z hnízda, kterého někdo konečně sebral a vrátil zpátky. Sundala si bundu a čepici, pověsila je na věšák a shýbla se pro své dvě tašky.

„Ahoj, mami. Táta je doma?“

„Vrátí se za chvilku. Šel shánět kapra.“

„Doufám, že porcovaného,“ podotkla Adéla a obě se zasmály při vzpomínce na historku starou několik let, v níž hlavní roli hrál táta spolu s jedním příliš živým kaprem.

„Jaká byla cesta?“ zajímala se máma. „Nebyl vlak moc nacpaný?“

„To víš, jako před svátkama. Ale místo jsem našla.“

Adéla odvlekla své dvě tašky do pokoje, který býval jejich dětským rájem. Nyní, když už všechny bydlely mimo domov, v něm byl nábytek zredukován na nezbytné minimum potřebné pro přespání variabilního počtu osob. Navíc si v něm máma zbudovala něco jako pracovnu, jak dokazoval rozložený šicí stroj na stolku, na kterém kdysi psávala domácí úkoly.

Máma ji následovala.

„Tak co, povídej, jak se máš? Vždyť jsi tu nebyla celou věčnost. Jestli se nepletu, tak to bylo naposled koncem října, jak tu byla teta Dana.“

„Mami, vždyť jsme si tolikrát telefonovaly.“

„Dobře víš, že to není ono. Po telefonu si člověk pořádně nepovykládá. Vždyť já ani pořádně nevím, jak jsi oslavila narozeniny. Což mi připomíná…“ Máma se otočila a zmizela v obývacím pokoji. Po pár vteřinách se vrátila s balíčkem v ruce. Objala Adélu a stejně jako v předsíni ji počastovala pusami.

„Všecko nejlepší, Adélko, hlavně moc a moc zdraví a taky nějakou tu lásku. A tady máš ode mě dárek,“ dodala a vložila jí balíček do ruky.

„Děkuju, mami.“

Adéla začala nedočkavě rozvazovat mašli. Máma měla ohromnou fantazii, pokud šlo o dárky, a tak byla Adéla skutečně zvědavá.

„Jé,“ řekla jen, když uviděla, co je uvnitř. A na světlo vytáhla skleněnou figurku veselé a kurážně rozkročené žirafy. Skleněné figurky byla její slabost a celá rodina to věděla, takže ji jimi občas obdarovávala. Někdy se našly i kýčovité exempláře, ale ty Adéla na poličce ukryla decentně dozadu, jindy, jako třeba právě teď, se povedl kardinální úlovek. Kdepak, máma nikdy nezklamala. Ta rozeznala kýč na sto honů a pečlivě se mu vyhnula.

„Je moc hezká, mami, fakt, takovou jsem nikde neviděla. Kdes ji našla?“

„Koupila jsem ji na tom výletě do Znojma. Hm, počkej, až uvidíš, co dostaneš od táty.“

„Co? Taky zvíře?“

„Uvidíš,“ smála se máma. Pak nechala Adélu vybalit tašku. Adéla se převlékla do domácího a šla do kuchyně nabídnout mámě pomoc.

„Nic nepotřebuju,“ ujistila ji máma. „K večeři si dáme jen sýrovou pomazánku a rajčata. Koupila jsem toustový chleba, jestli chceš, můžeš si ho dát do topinkovače.“

V zámku zarachotil klíč.

„Á, náš muž-lovec se vrací,“ zaradovala se máma. Adéla vyrazila do předsíně.

„Ahoj, tati.“

Objala jej kolem krku a dala mu pusu na tvář. Pak mu vzala z ruky tašku.

„Ahoj, divoško,“ usmál se táta a začal si sundávat zimník. Pak si ji přitáhl za rukáv k sobě.

„Pocem, že tys zase vyrostla…“

„Protivo!“ durdila se naoko Adéla. Touhle větou ji všichni škádlili od jejích sedmnácti, kdy už bylo jasné, že prostě víc než na svých sto padesát pět nevyroste. Všechno bylo jako vždycky. Máma a táta, vůně domova, ale přesto by v tomhle místě trvale žít nemohla. Připadala by si jako ve vatičce, jako věčné dítě, které je neustále chráněno před nástrahami tohoto světa. Strašně ráda si toho občas na chvíli užila, ale pak hajdy zpět do přítomnosti a do svého vlastního života.

Po večeři se táta uchýlil jako obvykle do své pracovny. Adéla na něj jako obvykle bázlivě zaklepala a teprve na vyzvání vstoupila. Zpoza svých zad vytáhla krabičku zabalenou v papíře.

„Tati, měla bych na tebe prosbu. Prosbu o adopci,“ upřesnila a odstranila papír.

„Ukaž,“ řekl táta a podíval se na předmět v její ruce. „Á, to je jeden z těch načerno lovených cizokrajných motýlků. Kdes ho vzala?“

„Dostala. Jako dárek. Ale ty dobře víš, že považuju za barbarství zdobit si byt mrtvolkama. Tak jsem tě chtěla poprosit, jestli by se pro něj nenašlo místečko někde ve tvé sbírce.“

„Hm,“ zavrčel táta a poškrabal se na nose, „moje sbírka je výhradně tuzemská, ale neboj, někam ho uložíme. Poslyš, teď mě napadlo… nedávno tady na mně Dituška loudila, ať jí dám nějakou menší krabičku s motýly, že si s nimi chce vyzdobit pokojík. Nechceš ho dát jí?“

Adéla se rozzářila.

„Vážně? To je dobrý tip, tati, díky moc.“

„Počkej, žábo,“ zadržel ji táta na jejím ústupu ke dveřím. „Sedni si a něco mi řekni.“

Adéla se vrátila a usadila se na krajíček křesla vedle stolu s očima dokořán zvědavostí.

„Neštve tě máma moc?“ zeptal se rázně a podíval se jí upřeně do očí.

„Máma?“ podivila se Adéla. „Ale proč?“

„Proč? Copak ty si neuvědomuješ, jak s tebou pořád mluví jako s malým nesvéprávným děckem? Anebo ti to tak vyhovuje?“

„Ale tati,“ zasmála se Adéla a uvelebila se pohodlněji. „Vždyť je to jen hra. Máma se ráda vrací do dob, kdy jsem byla malá holka, a já jí to mileráda umožním.“

„Jenže ona se tam nevrací. Ona má totiž pořád dojem, že ta malá holka jsi.“

„Mně to nevadí,“ ujistila ho Adéla. „Vždyť Zora se Simonou si to, koneckonců, myslí taky. Všichni mě tady tak berete a já vás při tom klidně nechám.“

Táta se na ni vážně podíval.

„Já tě tak neberu.“

Když Adéla nereagovala, pokračoval:

„Vždyť už jsi oslavila třicítku. A životních zkušeností máš víc než kterákoliv z tvých sester. Která z nich ví, jak chutná ztratit nejbližšího člověka? Která z nich ví něco o létech samoty?“

Adéla zaraženě mlčela. Taková slova od táty neznala.

„Komu se svěřuješ, když nemůžeš mámě ani sestrám?“ pokračoval. „Máš snad v Brně nějakou dobrou kamarádku? Anebo ten Mirek, jehož jméno několikrát padlo před chvílí u večeře, znamená pro tebe víc, než jsi naznačila? Adélko,“ hovořil dál a posunul si židli blíže k ní, „Vždyť ty jsi tak stejná jako já! Jediná z mých dětí se mi podobáš jak vzhledově, tak i povahou. Proto chápu tvé samotářské sklony, ale prosím tě, nepřeháněj to. Tak co, co ten Mirek?“

„Nic, tati,“ hlesla. „Je to kamarád. Strašně nám vyhovuje, že máme s kým chodit za kulturou a do společnosti, ale to je všechno.“

„Možná, že to teprve začíná.“

Adéla zavrtěla hlavou. „Vždyť se známe tři roky.“

„A nikdy vás nenapadlo tu známost nějak prohloubit?“

„Napadlo. Jednou. Ale zjistili jsme, že je to dost hloupý nápad.“

„Ale neměla bys zůstávat sama.“

„Před chvílí jsi tvrdil, že jsem po tobě samotářka.“

„To jsem sice tvrdil, ale něco jiného je být samotář a něco jiného poustevník. Podívej se na mě. Našel jsem si ženu, která má pro mě stoprocentní porozumění. Ví, že ze mě lva salonů neudělá, ví taky, že potřebuju každý den na pár hodin někam zalézt, a respektuje to. Zároveň ví, že u mě najde kdykoliv oporu, že se mi může s čímkoliv svěřit. Když jste byly malé, věděla, že nemá smysl násilím mě pasovat do otcovské role, že zkrátka na to nemám vlohy a že potřebuju svůj klid, tak mě nechala, abych se vám věnoval jen v tom rozsahu, jaký mi vyhovoval. Moje máma s mým tátou tu chybu udělala. Byl stejný jako já, ale ona ho nutila, aby se přestal věnovat sobě a věnoval se dětem, a dosáhla jen toho, že táta byl věčně nabručený a věčně se na nás mračil. Jakou představu o mně jako o tátovi si neseš z dětství?“

Adéla se usmála a chvíli zamyšleně hleděla na tátovu obrovskou skříň se sbírkou hmyzu.

„Když pominu vraha broučků a motýlků, tak pěknou. Byl jsi trochu vzdálený a tajuplný, ale cítila jsem, že nás máš rád. I mámu.“

„Mám vás rád. Jenom kromě toho potřebuju mít ještě něco čistě soukromého, chápeš to?“

„Jak bych to nechápala? Vždyť já jsem čistě soukromá celá, skrznaskrz.“

„Jenže to taky není dobře. Já si třeba vůbec nedokážu představit, jak hrozný život bych žil, kdybych vás neměl.“

„Jenže ty jsi chlap, tati. Tys mohl všední starosti s dětma nechat na mámu, ale já jsem ženská a byly by na mně.“

„Já taky netvrdím, že máš mít děti. Jen myslím, že bys měla mít muže. Partnera.“

Adéla zvedla obočí.

„Teda tati, ty mě překvapuješ. Jako jediný z téhle rodiny si nemyslíš, že by mi prospěla hodně košatá rodinka. Máma si dokonce myslí, že by pro mě bylo bývalo lepší, kdyby mi po Lubošovi zůstalo aspoň dítě.“

„Protože přemýšlí v zaběhaných stereotypech. Říkám ti, že je mi jasné, že ty jediná jsi po mně.“

„Ale,…“ vydechla Adéla. „Jak to víš? Jak to vůbec můžeš vědět, když…“

„Když co? Když jsem pořád mimo? Nejsem, Adélko, ještě pořád vím, co se v téhle rodině děje, nemysli si.“

„A jsi v ní natolik dost, aby to vyhovovalo i mámě?“

„S mámou jsme to probírali mnohokrát. Věděla, koho si bere, a vždycky to respektovala.“

„A teď, když jste sami?“

„Sami?“ zasmál se táta. „Vždyť máma je u Zory pečená vařená. Ta holka ji nemít, tak se utopí ve špíně a nepořádku a z dětí se stanou bezprizorní tuláci.“

Adéla se ještě více zabořila do opěradla křesla a propletla si prsty. Jak to, že ji ještě nikdy nenapadlo, že je vlastně stejná jako táta? Vždyť je to do očí bijící. Také ona je ráda mezi lidmi, ale jen tehdy, když má jistotu, že pak bude moci být chvíli sama. Také ona má ráda děti jen na vypůjčení, nikoliv na plný úvazek, i když to s nimi docela umí. A koneckonců ten tátův úzký asketický obličej… Táta sice už nemá žádné vlasy, ale o to víc je vidět, že má podobně vyklenuté čelo i tvar hlavy. A oči má zelené jako lesní tůňky.

Všimla si, že táta otvírá zásuvku pracovního stolu.

„Ještě jsem ti nedal dárek ke třicátinám.“

V balíčku byla o něco vyšší a mohutnější skleněná žirafa v podobně legračním postoji jako ta od mámy.

„To je chlap k té žirafí ženské,“ poučil ji. „Mimochodem, jak dlouho ještě budeš sbírat ty hračky?“

„To přece nejsou hračky,“ ohradila se. „To jsou umělecké předměty.“

„No dobře,“ zasmál se. „Ale teď mě nech, musím tady ještě něco dodělat.“

Pozdě večer ležela Adéla ve svém bývalém pokojíku a nemohla usnout. Uvědomila si, že nakonec i to ponocování má po tátovi. Jenže teď už oba rodiče spali a jen ona tiše pozorovala světla aut mihotající se na stropě.

Zítra je Štědrý den a ona se cítí velmi šťastná. Čím to je? Jakou to má příčinu? Vždyť se vlastně nic mimořádného nestalo. Přivítání s mámou, která ji zahrnula láskou. Večeře a povídání. Pak rozhovor s tátou, tak zvláštní a neobvyklý. Jak docela vážně ji varoval před samotou! Bylo vidět, že mu na ní opravdu záleží. Obě sestry jsou nepochybně po mámě, jak vzhledem, tak i povahou, přímou a otevřenou, a z nich dvou zejména Simona, a jen v ní, Adéle, našel táta příbuzné rysy. Většinou mívala spíš pocit, že se v rodině octla nějakým nedopatřením. O pět let později a ještě tak úplně jiná…

Otočila se na břicho a zavrtala hlavu do polštáře. Byla to její usínací poloha v prostředí, kde se cítila naprosto bezpečná. Nikde jinde než tady a ve svém bytě by si nedovolila otočit se zády ke světu, neboť všude jinde za těmi zády mohlo číhat něco zlého a zákeřného. Dokonce ani ve společné ložnici s Lubošem po celé roky neusínala na břiše. Proč? Vždyť ho milovala. I přesto, že ji zradil…

—

Štědrý den proběhl v poklidu a vše vypuklo až na první svátek vánoční. Adéla s mámou běhala od rána v kuchyni kolem vaření a máma jí přidělovala nejrůznější pomocné práce, zatímco táta byl bezpečně zavřený ve své svatyni. S mámou se bavily zejména o sestrách a jejich rodinách a Adéle to tak plně vyhovovalo.

Těsně před polednem se dostavili první hosté: Zora s Karlem, Ditou a Samuelem. Adélina nejstarší sestra byla jako vždy velmi krásná. Kudrnaté černé vlasy jí splývaly až na ramena, z oválné tváře se dívaly čokoládově hnědé a bystré oči a její žensky plná postava ve vypasovaném kostýmku zdůrazňujícím Zořiny štíhlé boky přitahovala mimoděk pozornost všude, kde se objevila. Jestliže navenek působila mírně odtažitým dojmem, bylo to jen ochranné zbarvení, neboť doma byla vždy usměvavá a přátelská.

„Ahoj, Adélko,“ přivítala se s ní, objala ji a v tónu jejího hlasu byla patrná láska, ale i jakási shovívavá nadřazenost, proti níž Adéla ovšem nikdy neprotestovala. Zora ji políbila na obě tváře.

„Jak se máš?“ zeptala se a přitom bylo jasné, že si myslí, že Adéla nikdy nemá důvod mít se jinak než dobře.

Adéla ji ovšem nezklamala. Oplatila jí úsměv, srdečně se přivítala také s Karlem, vysokým a pohledným blonďákem, a pak se na ni vrhla dvanáctiletá neteřinka a hned po ní desetiletý synovec. Obě děti si ji okupovaly a ona se jim ráda věnovala, vyslechla jejich novinky a rozsoudila jejich pošťuchování, když jeden z nich měl pocit, že si ten druhý přivlastňuje tetu víc než on.

Ještě než stačili opustit předsíň, zvonila Simonina rodina.

Také Simoně to slušelo, i když nebyla tak nápadná krasavice jako Zora. Měla méně výrazné rysy a méně graciézní postavu, byla hubenější a kostnatější, zato úsměv měla daleko srdečnější a modré oči laskavější. Její muž Petr rovněž nevypadal tak impozantně jako Karel, byl skromnější a méně průbojný, hnědé vlasy mu nad čelem znatelně řídly, zato za obroučkami brýlí mu svítily laskavé oči a při úsměvu se mu dělaly vedle úst milé záhyby. Za oba rodiče se schovávala plachá osmiletá Terezka, kterou měla Adéla ze všech tří dětí nejraději. Určitě to bylo tím, že jí připomínala ji samotnou v jejích osmi letech. Také Terezka se nechávala ochotně zastínit svou sestřenicí i bratrancem a úloha pasivního diváka, která na ni zbyla, jí nikterak nebyla proti mysli.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Samota pro dva.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.