Copyright © Jan A. Novák, 2013

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Jan A. Novák, 2013

Redakční úprava Miroslav Kozák

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek, 2013

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-576-9

1

Přes propast věků

Motto:

Sláva boží jest skrývati věci, ale sláva králů věci zpytovati.

Bible, Přísloví, 25-2

Hodně lidí kapitolku označovanou jako Úvod v knihách zásadně nečte – a často dělá dobře, protože autor tu obvykle vykládá, o čem kniha bude, což ale čtenář většinou tak nějak tuší, protože jinak by si ji asi nepořídil. Nebo se tu vysvětluje, proč byla kniha napsána, což je ovšem úplně zbytečné, protože na tuhle otázku existuje jediná správná odpověď: aby byla čtena. A pokud čtena není, tak je úplně jedno, co si o tom autor povídá v úvodu.

Já jsem se proto tentokrát rozhodl na to jít netradičně a do tohoto podivného útvaru odložit záležitost, která sice možná na první pohled nevypadá nijak senzačně a lze ji přeskočit, zato však odpovídá na jednu zásadní otázku, již si asi přemýšlivější čtenář v průběhu dalšího čtení tak jako tak položí. A která by v knize týkající se Bible neměla chybět.

Totiž na otázku, co to vlastně doopravdy Bible je.

Docela upřímně přiznávám, že těch pár odstavců úvodu, které teď následují, není tak zábavných a napínavých jako zbytek knihy, v níž se pokusíme rozšifrovat neuvěřitelná dobrodružství hrdinů nejúspěšnějšího a nejpodivnějšího příběhu všech dob. Pokud se na to necítíte, klidně úvod přeskočte. Možná že pocítíte potřebu se k tomuto krátkému vysvětlení o autorech, podstatě, vzniku a členění Bible vrátit až nad dalšími kapitolami naší knihy – až ve vás fantastické skutečnosti vzbudí zájem i o okolnosti, za nichž byly zaznamenány. Věřím, že pak už toto stručné vysvětlení nebude vyhlížet tak stroze.

Bible je totiž něco úplně jiného, než si většina lidí myslí – mnohé křesťany nevyjímaje. Tím víc to ovšem platí pro podstatnou část příslušníků národa, kterému bezmála půlstoletí vtloukali do hlavy, že je to souhrn tmářských bludů a nástroj feudálů nebo buržoazní reakce pro ovládání nevědomých mas.

Takže: Co je to Bible?

Bible je – kromě jiného – nejúspěšnější bestseller všech dob. Žádné jiné dílo nebylo vytištěno (nebo ve starší době ručně opsáno) v tolika kusech a přeloženo do tolika jazyků. Počet vytvořených exemplářů jde do miliard (odhady se pohybují mezi 2,5 až 6 miliardami), počet jazyků, do nichž byla přeložena za dobu své existence, se odhaduje na bezmála dva a půl tisíce. Roční prodeje se pohybují okolo 25 milionů výtisků. Ne nárazově, jak to u běžných bestsellerů bývá, ale trvale, rok za rokem. Už jen to je možné považovat za jeden z biblických zázraků; přinejmenším z hlediska nakladatelů a knihkupců docela určitě.

Je to zázrak o to větší, že Bible představuje poměrně obtížné čtení. Dost možná že ani hodně lidí, kteří se jinak právem považují za dobré křesťany, ji nikdy nepřečetlo celou. Někteří odvážnější teologové a reformátoři vidí důvod v jazykovém i sémantickém stárnutí textu a usilují o nové, modernizované překlady – jenže tímto způsobem se v nich současně snadno může stírat skutečný původní význam. Což se zřejmě opravdu stává.

A tak se musíme na mnoha místech spokojit jen s konstatováním, že Bible popisuje realitu, která je nám nesmírně vzdálená. A co je horší – která byla v mnoha případech vzdálená už těm, kdo ji poprvé zachytili psaným slovem. Často vypráví příběhy tak zvláštní, že dávní lidé považovali za nutné zaznamenat je na věky – a současně je pokládali za tolik podivné, že se ani nepokoušeli jim porozumět. Pouze vydali svědectví o něčem, co zjevně přesahovalo jejich myšlenkový obzor, ať už to bylo cokoliv.

Z toho je třeba při jakémkoliv pokusu o výklad Bible vycházet – bez ohledu na to, zda si myslíme, že její text diktoval sám Bůh, nebo se domníváme, že jde jen o více či méně přesný zápis jakýchsi mýtů a historických dějů přefiltrovaných generacemi vypravěčů. A když už jsme o toho – v této knize rozhodně nehodláme řešit otázku, který z těchto dvou přístupů je správný. Z jednoduchého důvodu: autor to neví.

Další potíž spočívá v tom, že Bible není jediná kniha. Dokonce to nejsou ani dvě knihy (Starý zákon a Nový zákon), jak si mnozí myslí. Je to velmi nesourodý soubor několika desítek textů (různé církve do ní zahrnují různý počet textů) útržkovitě popisujících děje, které se odehrály v rozmezí několika tisíciletí. Ale nejen to, také textů, které v podobně nepředstavitelném časovém rozpětí několika tisíciletí i vznikaly. Představte si některý dnešní bestseller, který kolektiv autorů psal jako štafetu: první začal pisátkem na pergamen v časech, kdy Brutus s kamarády zamordovali božského Caesara, a poslední jej ťukal do počítače, zatímco mu nad hlavou létala Mezinárodní kosmická stanice.

Z toho je zřejmé, že Bible dokonce není ani něco jako moderní sborník. Svým způsobem je to spíš celá knihovna, přestože i tohle přirovnání pochopitelně není úplně přesné.

Tím víc je pro nás důležité, že navzdory své nesourodosti obsahuje přehledný systém členění na jednotlivé knihy, kapitoly a očíslované odstavce, díky němuž se v ní dá docela dobře orientovat. Budeme proto takto označené odkazy používat i v této knize, aby si případný zájemce mohl má tvrzení ověřit přímo u zdroje a zaujmout vlastní stanovisko. Ne vždy je to zcela spolehlivé (u některých vydání se číslování tu a tam drobně liší), jiná možnost ale není. V této knize většinou používám a cituji vydání Bible z roku 1921, které vychází z Bible kralické vydané roku 1613. Současně jsem ale přihlížel i k modernímu vydání z roku 2011, jehož jazyk je o poznání srozumitelnější.

Pro toho, kdo chce záhady popisované v této knize pochopit hlouběji, má zásadní význam informace o tom, jak a kdy Bible vznikala – opět nezávisle na tom, zda ji zjevil Bůh, či zda jde o lidský výtvor.

Už jsme zmínili, že křesťanskou Bibli tvoří dvojice souborů knih. První, rozsáhlejší, se nazývá Starý zákon a tvoří jej 46 knih (v některých vydáních 45 knih) předkřesťanského původu, které sepsali příslušníci židovského národa i víry. Druhá část, která je mladší, se nazývá Nový zákon a obsahuje 27 knih. I tyto texty sepsali výhradně Židé, tentokrát už ovšem křesťanského vyznání.

Velká většina knih Starého zákona byla původně napsána hebrejsky a 39 z nich tvoří Bibli židovského náboženství. Starý zákon vznikal velmi dlouho, nejstarší knihy pocházejí ze začátku 1. tisíciletí př. n. l., obsahují však texty (zejména předpisy a písně) ještě daleko starší, které předtím existovaly samostatně a předávaly se ústním podáním. Ve vztahu k tomu, co budeme tvrdit v dalších kapitolách této knihy, je to velmi důležité: starozákonní texty popisují události s obrovským časovým odstupem a žádný z těch, kdo je zapisoval, nebyl jejich očitým svědkem.

Za dobu, která byla pro vznik Starého zákona rozhodující, vědci považují historický úsek, kdy Židé pobývali v babylonském zajetí po dobytí Jeruzaléma králem Nabukadnezarem (597– 538 př. n. l.). V dalších staletích pak byla provedena konečná úprava těchto textů. K definitivnímu „uzavření redakční práce“ na Starém zákoně došlo zřejmě až v 1. století našeho letopočtu.

Kromě této hebrejské podoby Starého zákona vznikl v posledních stoletích před počátkem letopočtu i jeho překlad do řečtiny. Důvod spočíval v tom, že Židé se tehdy nacházeli ve sféře vlivu helénských panovníků nad východním Středomořím a v kosmopolitní společnosti, kde řečtina hrála přibližně stejnou roli jako dnes angličtina. Řecká verze navíc byla obohacena i o další knihy – a vycházely z ní i Bible nejstarších křesťanů. Teprve reformované církve a některé moderní překlady se vrátily k původnímu židovskému Starému zákonu.

Nový zákon sice vznikal jen o málo později, na rozdíl od Starého zákona však zachycuje popisovaný děj s mnohem menším časovým odstupem. Jeho jádrem jsou knihy líčící život Ježíše Krista (evangelia) a několik málo dalších. Písemnou podobu v řeckém jazyce dostaly zřejmě na přelomu 1. a 2. století našeho letopočtu. Ale ještě další dvě století pak probíhaly spory o to, které z nich budou zahrnuty do konečné podoby křesťanské Bible.

Kromě knih, které tvoří součást Bible, existují i další knihy podobného původu popisující stejné události, přesto však z různých důvodů do Bible nezařazené. Těm se říká apokryfy a týkají se jak Starého zákona, tak i Nového zákona. Budeme se s nimi v našem vyprávění setkávat často, protože nabízejí nový a často rozšiřující úhel pohledu na podivné události popisované Biblí.

Na výběrech knih do konečné podoby Bible je pozoruhodné mimo jiné i to, že není těžké v nich najít vzájemné rozpory – a že je museli vidět už „redaktoři“, kteří výběr před necelými dvěma tisíciletími prováděli. Je možné v tom vidět poselství příštím věkům: „My jsme jen zaznamenali a přiznáváme, že tomu moc nerozumíme. Necháváme na vás, abyste o tom přemýšleli a případně si udělali názor.“

Což rádi činíme, vzdávajíce tak přes propast věků hold jejich moudrosti.

Bible je ovšem i dnes dost citlivé téma – v jednom z nejateističtějších národů Evropy možná ještě víc než kde jinde. Není divu, po desetiletích vlády materialistické ideologie jsou mnozí zdejší křesťané vnímavější na křivdy a mnozí zdejší ateisté naopak militantnější, než bývá ve vyspělém západním světě zvykem. Ze své novinářské praxe už vím, že jedno a totéž tvrzení týkající se křesťanství (obvykle zcela nevinné a neutrální) mi v Česku u prvních vynese obvinění z neznabožství a rouhání, zatímco druzí mě pro totéž označí za církevního tmáře a reakčního přisluhovače kléru. Zástupce obou táborů bych chtěl předem uklidnit: nejde mi o to, dělat z ateistů věřící nebo z nevěřících křesťany. Tohle není kniha o Bohu ani o víře – a už vůbec ne kniha, která chce základ biblického poselství dokazovat nebo vyvracet.

Chce jen ukázat, že vznik Bible provázely okolnosti ještě mnohem podivnější, než byli ochotni připustit její příznivci i odpůrci. Ani jedněm, ani druhým to nejspíš nebude bránit, aby si tyto skutečnosti vyložili po svém.

Budiž jim to přáno.

Nicméně vím, že ani toto konstatování některé příslušníky těchto táborů neuspokojí a budou chtít vědět, z jaké pozice autor k ožehavému tématu přistupoval. Je asi poctivé jim říct, že jsem pokřtěný a poté vychovaný v ateistickém duchu socialistickým školstvím a Pionýrem, aniž by rodiče měli odvahu se do toho moc plést. Teprve později jsem přišel na to, že kořeny naší kultury jsou nejen antické (což mi stále připadá určující), ale i židovsko-křesťanské (což je významné z jiných důvodů). A že kdykoliv se spojení s nimi přeruší, máme tendenci směřovat k barbarství a krutosti.

Kromě toho jsem zažil a poznal příliš mnoho podivného, než abych si mohl myslel, že náš svět je jen bezduchý stroj, který se sestavil pro nic za nic sám od sebe, tedy něco na způsob nešťastné náhody. Což mi ovšem nebrání vidět i nelogičnosti a záporné stránky křesťanství. Koneckonců každé náboženství je jen lidský výtvor, marná snaha přiblížit se pochopení něčeho, co je pro omezený lidský rozum v principu nepochopitelné. Bible je jeden z výrazů této skutečnosti.

Americký novinář Francis P. Church napsal: „Všechen lidský duch je malý, ať náleží dospělému, nebo dítěti. Ve vesmíru se ztrácí jako maličký hmyz. Takový mravenčí rozum nepostačuje, abychom postihli celou pravdu.“

2

Enochova mise
do sedmého nebe

Motto:

Obrové pak byli na zemi v těch dnech; ano i potom, když vcházeli synové boží
k dcerám lidským, ony rodily jim.

(Genesis, 1. Mojžíšova, 6:2,4)

Na první pohled je to jen jedna nevýznamná věta starozákonní knihy Genesis: „Chodil Enoch stále s Bohem a nebyl více vidín, nebo vzal si ho Bůh.“ Pokud jste realistického založení, můžete si ji vyložit úplně jednoduše: pan Enoch byl pobožný muž a nakonec umřel. Nic divného.

Jenže...

Bible je ohledně Enocha stejně stručná jako ohledně mnoha dalších biblických praotců. Prostě jen žili, zplodili potomky a odebrali se na pravdu Boží, jak káže řád, aby rod nevymřel. Pak už tu k Enochovu životnímu příběhu najdeme jen dva údaje: že ve věku 65 let zplodil Metuzaléma a že s Bohem chodil ještě v době, kdy mu bylo 365 let. Což je jistě důkaz, že náš pan Enoch byl v dobré kondici – a zřejmě to měl v genech, protože jeho syn Metuzalém ho v tomto směru překonal téměř trojnásobně (dožil se 969 let), takže se později stal synonymem pro dlouhověkost. Ale jelikož i u ostatních biblických praotců se z nějakého důvodu (jehož zkoumání si necháme na později) uvádí pozoruhodný věk, pořád ještě nemusíme podezřívat autora knihy Genesis (ať už jím byl kdokoliv), že před námi něco skrývá.

Ve skutečnosti ale těch pár nenápadných vět naráží na obrovské tajemství. O Enochovi se totiž mnohem podrobněji rozepisuje jiný příběh – známý většinou jen odborníkům jako Enochova kniha. Do Bible ho její „redaktoři“ nezařadili, přestože je možná přinejmenším stejně starý jako jiné příběhy Starého zákona, týká se stejných událostí a o jeho čtenářské atraktivitě lze sotva pochybovat. Je to totiž vyprávění o příchodu mocných bytostí odjinud a o kontaktech mezi nimi a jednoduchými nomády kdesi na území Palestiny.

Přesto (nebo snad právě proto) byl Enochův příběh v podstatě z Bible vypuzen a odsouzen k zapomenutí. Z duchovního světa západní církve téměř beze stopy vymizel někdy po 6. století našeho letopočtu. Do dnešních dob přežil jen díky neuvěřitelné pouti přes východní křesťanská společenství, která žila mimo dosah svatých otců v Římě.

Proč?

Knihu Enoch pro Evropu znovuobjevil skotský cestovatel James Bruce (1730–1794) v etiopské Abysinnii roku 1773. Dnes se jí říká první Enoch. Byla zapsaná v místním jazyce ge’ez, takže její obsah zůstal nedostupný i pro většinu odborníků a objev nevzbudil větší pozornost. A to je velká škoda.

V textu se totiž tvrdí, že ji osobně sepsal starozákonní praotec Enoch ze dvou dost závažných důvodů: jednak proto, že mu to přikázaly bytosti, které ho vzaly na výlet po nebesích, jednak proto, že měl varovat své potomky před blížící se katastrofou nevídaného rozsahu. Mohla by tedy být jen dalším z mnoha neméně fantastických vyprávění starozákonních proroků – jenže je zřejmě něčím mnohem víc. Představuje jakýsi klíč: vrhá nové světlo na některá místa v Bibli, která jinak působí dost zmateně, nebo dokonce nedávají vůbec žádný smysl. Teprve společně s ní dostává děj Genesis úplně nový význam. A společně tato dvě díla nabízejí něco jako křížový důkaz, dvojí reciproční potvrzení přelomových událostí, které nejspíš měly zůstat navěky skryty – přinejmenším pro obecné publikum.

Událostí, s nimiž si oficiální historie stále neví rady, takže od nich raději dává ruce pryč.

Hledání Enocha

Když jsem se o existenci Enochovy knihy dověděl, samozřejmě jsem se s ní chtěl seznámit blíž. Mnozí autoři spekulativní literatury (včetně Ericha von Dänikena) její tvrzení už nějak komentovali a většinou docházeli k dost fantastickým výkladům. Třeba o Enochově výletu s mimozemšťany na palubu jejich kosmické lodi, jak ještě uvidíme. Nebo naopak o tom, že Enoch jako osoba vlastně vůbec neexistoval, protože byl jen „zosobněním lidstva pozdviženého náboženstvím a věděním k vědomí nesmrtelnosti“. Jiní v něm zase vidí židovské ztělesnění egyptského boha Herma, zakladatele ezoterických nauk, bytost prometheovského typu, která lidem zvěstovala božská tajemství. Další tvrdí, že byl „duchovní substancí příštích Mesiášů“, jakýmsi informačním polem, z něhož později čerpali všichni církevní proroci a ze kterého nakonec vykrystalizoval spasitel Ježíš. Pro jiné zase představoval první oběť únosu do UFO. Nechybí ani názor, že byl prvním zednářem. Nebo něčím úplně jiným.

Jak je vidět, autoři svou fantazii nijak neomezovali – jenže aby je člověk mohl brát vážně, chtělo by to také nějaké důkazy. U všech těch tvrzení však byly v nejlepším případě jen úryvky originálu vytržené z kontextu – a většinou ani to ne. Abych je mohl ověřit, musel bych číst Enocha celého, protože bez toho by bylo těžké posoudit, kdo má pravdu.

Tady ale nastal problém: v době, kdy jsem tuto knihu psal, neexistoval žádný český překlad. Kupodivu nikoho nenapadlo zpřístupnit národu tak významné svědectví o minulosti, přestože jinak se tu překládala kdejaká hloupost. Bohužel nevládnu jazykem ge’ez, v němž je napsán etiopský text, ani starořečtinou nebo latinou, jíž mluví některé jiné dochované zlomky Enocha. O aramejštině a hebrejštině, což jsou jazyky svitků od Mrtvého moře, ani nemluvě.

Relativně nejbližší by mi měl být takzvaný Slovanský Enoch neboli Druhá kniha Enochova, což je poněkud zkrácená a zjednodušená verze původního textu, která vznikla ve slovanském jazykovém prostředí východní církve. Rukopis nalezl profesor Sokolov roku 1886 v archivu bělehradské veřejné knihovny a zjevně pocházel z balkánských pravoslavných klášterů. Což je – jak ještě uvidíme – zajímavé i proto, že právě v těchto klášterech se zachovaly také další podivné legendy, které západní církev potlačila. A že tu jsou nástěnné malby zobrazující věci, v nichž není těžké vidět létající stroje a jiné pro středověk nepatřičné věci.

Slovanský Enoch zřejmě vznikl až po 8. nebo 9. století našeho letopočtu, kdy byla vytvořena liturgická staroslověnština, v níž je napsán. Někteří badatelé jeho autorství dokonce přičítají samotnému věrozvěstovi Konstantinovi, u nás populárnímu díky cyrilometodějské misi na Velkou Moravu. Není to vyloučené, protože měl na svou dobu skvělé vzdělání v oblasti teologie, filozofie i literatury, takže potřebné znalosti mu rozhodně nechyběly.

Slovanský Enoch tedy sice není nijak zvlášť starý (alespoň z hlediska časových měřítek Bible), přesto pravděpodobně vznikl ze stejně starých předloh jako Enoch etiopský – má se za to, že pochází z řeckých překladů původních židovských textů. Oba texty se přitom v mnoha věcech liší, takže se svým způsobem navzájem doplňují.

Jeden z biblických badatelů o tom napsal: „Slovanský Enoch může obsahovat jinou část skrytého učení o padlých andělech, jež znali staří Židé, které však pro nás je z největší části ztracené. Právě v tom je jeho hodnota i navzdory skutečnosti, že je kratší a obsahuje nános pozdějších editorských úprav.“

Vzhledem k mým celkem slušným znalostem některých balkánských jazyků – podpořených navíc povinnými deseti lety studia ruštiny za časů mého mládí – jsem doufal, že bych měl jistou šanci slovanskému Enochovi porozumět; rozhodně lépe než etiopskému. Jenže navzdory epidemii slavjanofilství, která v 19. a 20. století postihla českou kotlinu, tu nikdo tuto „bratrskou“ verzi Enochovy knihy nevydal. A tak jsem se nakonec musel ubírat poněkud komplikovanou cestou: vlastnoručně jsem si do češtiny překládal anglické překlady etiopského i staroslovanského Enocha.

Vydejme se spolu s Enochem na neuvěřitelnou výpravu, která vede hodně daleko, až do „desátého nebe“. Podle některých to znamená až za hranice atmosféry naší planety, na palubu létajícího města, snad lodi nepocházející z tohoto světa. I když já věřím, že existuje i jiné vysvětlení – lépe podložené indiciemi, a přesto možná ještě fantastičtější.

Pokud vám následující příběh bude připomínat filmy o Indiana Jonesovi, pak to nejspíš není náhoda. Ani sebedivočejší fantazie obvykle nedokáže vymyslet to, co bez větších problémů inscenuje skutečný život.

Objev podzemní
knihovny

Palestina, kde vznikla tři velká světová náboženství včetně desítek církví a sekt, které se tu dodnes všelijak sváří a pošťuchují, byla vždycky dost neklidným místem. Dojít slávy a bohatství se tu dalo stejně snadno jako přijít o krk – už křižáci by mohli vyprávět. Ani po skončení druhé světové války to nebylo jiné. V místech, odkud to nebylo daleko k ropným polím stejně jako k Suezskému průplavu, se střetávaly zájmy supervelmocí – a spravovala je vysílená Británie, která své velmocenské postavení právě ztrácela. Ještě ke všemu se tu v bolestech rodil budoucí stát Izrael. Na nedostatek špiónů, teroristů, tajemných diplomatů, spiklenců, žoldnéřů hledajících práci a dalších podivných individuí by si tu rozhodně nikdo nemohl stěžovat; koneckonců ani domorodci v těchto končinách neznali zbraně jen z obrázků.

Palestina ale nebyla jen křižovatkou mocenských zájmů současnosti – byla také nevyčerpatelnou pokladnicí památek na celou řadu civilizací, kultur a náboženských hnutí, jichž byla kolébkou i průsečíkem. A tak zdejší kolorit ozvláštňovali také obchodníci se starožitnostmi, vykradači hrobek, archeologové a náboženští badatelé, pro něž úzký pruh země mezi Středozemním a Mrtvým mořem byl tím, čím je pro železo magnet. Riziko setkání s dobře nabroušeným nožem či jinou nešťastnou náhodou jim vyvažovala naděje, že v písku, po němž chodili Mojžíš, Ježíš i Mohamed, najdou něco, co je navěky proslaví.

Nebyla to naděje marná.

Roku 1947 se v sortimentu jeruzalémských starožitníků začaly objevovat vetché papyrové a pergamenové rukopisy obsahující části textů Starého zákona. Netypické písmo naznačovalo, že jde buď o padělky, nebo o vůbec nejstarší dochovaný zápis biblických příběhů. Vědci zpozorněli.

Ale nejen vědci – i duchovní začali tušit, že jde o záležitost přelomového významu. Nechyběly ani hlasy, podle nichž jsou na obzoru odhalení, která zpochybní všeobecně přijímanou podobu Bible. Pokud by nejstarší texty mluvily jinak než Kniha knih, mnoho kněží, pastorů i rabínů by najednou mohlo čelit velkým problémům. Okamžitě se vyrojila podezření, že obsah svitků se stane – nebo už stal – předmětem utajování a intrik.

Následující pátrání po původu záhadných rukopisů přineslo další senzační odhalení: písemnosti pocházejí z jakési jeskyně ve vyprahlé divoké oblasti na západním břehu Mrtvého moře poblíž místa zvaného Kumrán (Qumran). A nejspíš jich tam ještě dost zbylo.

Kumránskou jeskyni, v níž se texty nacházely, ve skutečnosti objevili už o rok dřív kočovníci z beduínského kmene Taámire. Doufali, že v díře zející na vysokém a obtížně dostupném skalním útesu bude zlatý poklad. Když se ale patnáctiletý Muhammed Ahmed – nemladší a nejmenší z objevitelů – protáhl těsným otvorem, přišlo zklamání. V nevelké dutině u skalní stěny stálo asi deset hliněných válcovitých nádob. Většina jich byla prázdná, z některých vypadly jen jakési zámotky, které zjevně měly do zlata dost daleko.

Otrávení kočovníci si je nakonec přece jen odnesli a při nejbližší příležitosti zkusili nabídnout obchodníkům se starožitnostmi. Ti brali vše, i když ještě moc netušili, o co se jedná. Nomádi byli levní, zatímco potrhlí badatelé z Evropy a Ameriky naopak bohatí. A často zaplatili slušné sumy i za veteš, kterou by si slušný člověk svůj příbytek nikdy nezaneřádil. Proč si tedy trochu nezariskovat? Přes překupníky se pak první nálezy dostaly k duchovním v jeruzalémských klášterech a později i k vědcům.

Tou dobou už ale začínalo být v Palestině dost horko. Britská správa končila a rezolucí OSN z roku 1947 tu měly vzniknout dva státy: jeden pro Židy, druhý pro Palestince. Lize arabských národů se to však nezamlouvalo a zvolila recept opsaný od Adolfa Hitlera, který měl ostatně v jejích řadách vedle četných obdivovatelů i agenty osiřelé po válečné porážce třetí říše. Rozhodli se dokončit, co jejich vzor nestačil, a Židy vyhubit, nebo aspoň vyhnat – „zahnat do moře“, jak se tehdy říkalo. To se ale pro změnu celkem pochopitelně nelíbilo zase Židům, kteří měli pocit, že by bylo trochu hloupé přežít holocaust a pak se nechat pobít v palestinské poušti. V květnu následujícího roku vyhlásili vznik vlastního státu a chopili se zbraní. Nejen že se ubránili, ale nakonec – navzdory velké početní nevýhodě – preventivně vytlačili arabská vojska i z části území přiřknutého původně Palestincům.

Pro Židy to bylo první z řady neuvěřitelných vítězství ve válkách o přežití v moři nepřátel (a také odčinění výtky, že za holocaustu šli na porážku jak ovce), pro archeology ale další komplikace. Zatímco většina institucí a vědců, kteří se nálezem zabývali, působila v Izraeli, oblast Kumránu ležela na území, jež po první izraelsko-arabské válce připadlo Jordánsku. A izraelské hranice tu nebyly daleko, takže šlo o území nikoho, kde ani jedna strana neviděla cizince moc ráda. A kde se při troše smůly mohlo přihodit ledacos.

Přesto se postupně podařilo břeh Mrtvého moře v těchto místech podrobně prozkoumat. Archeologové našli další jeskyně s rukopisy, kterým se pak začalo souhrnně říkat svitky od Mrtvého moře nebo také kumránské svitky. Jde o jakousi knihovnu, velké množství písemností pocházejících většinou z doby okolo počátku našeho letopočtu, které tu ukryla sekta zvaná esejci – nejspíš v době, kdy Římané potlačovali jedno z mnoha povstání domorodého židovského obyvatelstva.

Esejci a jejich působení v Kumránu představuje samo o sobě velké téma obtěžkané záhadami, my si ho ale musíme nechat na později, protože s naším panem Enochem souvisí jen malá část svitků od Mrtvého moře. Jsou to zlomky knihy Enoch líčící podrobněji osudy muže, o němž Bible skromně konstatuje jen to, že „chodil s Bohem“.

Bezmocný Bůh

Knihu Enoch (nebo také Henoch) vědci a teologové znali už před objevy od Mrtvého moře, ale jen v již zmiňované etiopské a staroslovanské verzi, a navíc s částmi, které zjevně pocházely až od křesťanů. Nešlo proto vyloučit, že je to jen poměrně mladá fantazijní variace na biblické téma, příběh, kterým neznámý autor tak trochu parazitoval na postavě proslavené a zaštítěné autoritou Knihy knih. Asi jako když druhořadý režisér znovu natočí film na téma, které už předtím úspěšně zpracoval jeho kolega. Bibličtí badatelé ale takovému dílu na rozdíl od filmařů neříkají remake; v jejich oboru se to nazývá pseudoepigraf (i když uznávám, že tenhle příměr není úplně přesný).

Nebylo tomu tak vždy. V prvních stoletích našeho letopočtu křesťané všech směrů Enochovu knihu znali a vážili si jí. Soudilo se, že je velmi stará, a nechyběly ani názory, že svým vznikem dokonce předcházela samotnou knihu Genesis, první část Bible. Významný křesťanský myslitel svatý Augustin (354–430 n. l.) věřil, že jejím autorem opravdu je některý ze starozákonních praotců, tedy nejspíš sám Enoch.

Pak ale zájem o ní upadal a nejpozději v devátém století se zmínky o ní z prací křesťanských autorů zcela vytrácejí. A to navzdory skutečnosti, že ve Starém i Novém zákoně na ni zůstaly narážky.

Na svitcích od Mrtvého moře se našly jenom poměrně krátké zlomky Enochovy knihy, ale i tak to její vznik prokazatelně posouvalo dál do minulosti. V této starší verzi také nebyly křesťanské prvky, které tam tedy zjevně dodal někdo až později. Nechybí proto ani názor, že právě v esejském společenství Kumránu byla kniha Enoch podle nějakých starších, dnes už definitivně ztracených pramenů poprvé zapsána jako celek.

Nález zlomků knihy Enoch mezi kumránskými svitky silně mluví pro možnost, že tato kniha je opravdu stejného původu jako Genesis, jen nebyla do Bible zařazena. Jinými slovy, že jde o skutečný apokryf, tedy dílo, jehož obsah považovali sestavovatelé Bible z nějakého důvodu za nevhodný k dalšímu šíření, nebo přímo škodlivý. Proto měl zůstat skrytý, což je také doslovný význam řeckého slova „apokryf“. Není přitom bez zajímavosti, že podle některých badatelů jde jen o zlomek patřící do většího celku – knihy Noe, vyprávějící celý, pozdější rabínskou a kněžskou cenzurou nedotčený příběh potopy světa a podivných božských intervencí, které se během ní odehrávaly.

Co může být v Enochovi (případně i v dalších nenalezených apokryfech) závadného?

Přinejmenším jeden důvod je patrný hned na první pohled. Bible zcela jednoznačně říká, že Bůh je jen jeden. „Slyš Izraeli, Hospodin Bůh náš jeden jest.“ (Mojžíš, 6:4) Je všemocný, nicméně občas používá jako své nástroje entity známé nejčastěji pod označením anděl – obvykle jako jakési posly či zvěstovatele svých rozhodnutí. Později uvidíme, že není anděl jako anděl a že jich existuje celá řada kategorií, z nichž některé mají do boubelatých děťátek s křídly na stěnách chrámů dost daleko.

Už v tom je tak trochu rozpor: proč by Bůh, který pouhým slovem stvořil nebe, zemi a vše živé, najednou potřeboval posly, už z principu jistě pomalejší a méně spolehlivé než samotná Jeho myšlenka? Většina teologů proto anděly pokládá za pouhé nástroje Boží vůle bez nějaké vlastní individuality, něco jako informační soubory putující v počítačové síti, čemuž ovšem odporuje skutečnost, že někteří z nich mají v Bibli i jména (Gabriel, Michael). Bibličtí badatelé tak mají už několik tisíc let o čem přemýšlet, nicméně většina obyčejných věřících s tím stále ještě nemusí mít problém: pokud se Bůh ve své nezbadatelné moudrosti rozhodl používat anděly, je to jen Jeho věc.

Jenže i v samotné Bibli se občas objevují pasáže, které zastřeně a poněkud zmateně říkají něco jiného: „Že vidouce synové Boží dcery lidské, any krásné jsou, braliž sobě ženy ze všech, které obdivovali... Obrové pak byli na zemi v těch dnech; ano, i potom, když vcházeli synové Boží k dcerám lidským, ony rodily jim. To jsou ti mocní, kteříž z dávna byli, muži na slovo vzatí.“ (Genesis, 1. Mojžíšova, 6:2,4)

Tady už je dost důvodů k otazníkům: informační soubor obcující s ženami a plodící potomky by byla silná káva i dnes, v době počítačové erotiky, natož pak za časů biblických praotců.

Měl tedy Bůh syny? Jsou synové Boží a obrové totéž? Zdá se, že ne: podle Bible k lidským dcerám vcházeli synové Boží, zatímco obři se jen tak potloukali kolem. Ale jisté to není. Mohli být obři potomci Božích synů a pozemských žen? Biolog by navíc přihodil ještě jednu otázku: mezidruhové křížení nedává plodné potomky, pokud vůbec nějaké – znamená to tedy, že synové Boží byli obyčejní lidé?

Nedává to smysl.

Bible k tomu nic dalšího neříká; skoro to vypadá, jako by z ní někdo těch pár vět zapomněl odstranit.

Kniha Enoch je ale v tomto ohledu mnohem konkrétnější. Trochu předběhneme děj a prozradíme, že podle ní někteří andělé Boha přinejmenším neposlechli, nebo se dokonce přímo vzbouřili. Ještě ke všemu při tom provozovali věci, které bychom u spirituálních bytostí bezvýhradně sloužících Bohu nečekali. Tady už jde Enochova kniha přímo proti Bibli a tezi o všemocném Bohu, takže bychom se nemohli moc divit jejím „redaktorům“, kdyby se rozhodli problém sprovodit ze světa jeho popřením. Nebyli by první ani poslední, kdo se k nepříjemným skutečnostem postavili tímto způsobem.

Nebyli by ale také první ani poslední, kdo by se přepočítali. Skutečnost má nepříjemnou povahu šídla v pytli: dříve nebo později se snaží někudy dostat na povrch. A tak se navzdory cenzorským snahám dávných sestavovatelů Bible dnes jakoby vynořuje podivné svědectví naznačující, že Bůh v jistém okamžiku nebyl všemocný. Což ovšem představuje protimluv, protože by pak bylo těžké ho nazývat Bohem.

Nemohlo to ale být jinak?

Nad Enochovou knihou se lze jen těžko ubránit pocitu, že to, co popisuje jako Boha (respektive to, co v jejím líčení čtenář tak nějak automaticky vnímá jako Boha), ve skutečnosti bylo něčím, co se za něj jen vydávalo. Což ještě vůbec nemusí znamenat, že Bůh neexistuje – a právě tohle si možná uvědomili i dávní „redaktoři“ sestavující Bibli. Totiž že kniha Enoch nejspíš není vyprávění o Bohu, ale o něčem jiném, takže to do Knihy knih prostě nepatří.

Navíc to „jiné“ bylo takové povahy, že z toho šel strach. Pokud to není od Dobrého, může to být od Zlého – a s tím není dobré si zahrávat. Asi usoudili, že je zbytečné tím zatěžovat prosté věřící, tím spíš, že oni sami cítili, že tomu moc nerozumí. Snad se tedy rozhodli, že bude dobré Enocha odsunout stranou. V Bibli pak nechali jen pár narážek pro ty, kdo jednou budou schopní Enochův příběh plný nepochopitelných skutečností a zjevných zázraků rozšifrovat a třeba i dát do souladu s existencí skutečného Boha.

Nebo pro ty, kdo se mohou v daleké budoucnosti ocitnout tváří v tvář stejným hrozbám jako několik generací Enochových současníků.

Teprve teď to začíná dávat smysl.

Etiopský Enoch
– vzpoura andělů

Enochova kniha, která se zachovala prostřednictvím etiopských křesťanů a Jamese Bruce, má několik částí:

Kniha strážců (1 – 36)

Kniha podobenství (37 – 71)

Astronomická kniha (72 – 82)

Kniha snů (83 – 91)

Dopis (92 – 108)

Jsou nesourodé nejen původem, ale i tematikou, nás ale bude zajímat především Kniha strážců. Je to totiž jakési rozvedení a zpřesnění té části knihy Genesis, která se zabývá působením Synů Božích na zemi. V podstatě vysvětluje právě ty úseky šesté kapitoly, které v Bibli působí jako vytržené z kontextu a naprosto nesrozumitelné. Enoch je objasňuje jednoznačně, ale takovým způsobem, že z Bible vlastně dělá sci-fi román o střetnutí primitivních pastevců s jakousi cizí vyspělou civilizací.

„Andělé v nebi mi ukázali vidění a mluvili ke mně. Rozuměl jsem tomu, co mi chtěli říci: není to určené pro tuto generaci, ale pro vzdálenější generace, které přijdou po nich...“ Tak začíná Enoch své vyprávění, aby dál pokračoval obrazy katastrofy. „A velké hory se budou třást, jejich vrcholy padnou a roztaví se jako vosk v plameni. Země se potopí, vše na ní bude zničené...“ Zde je také první zmínka o Strážcích, které však Enoch blíže nespecifikuje. Jen suše konstatuje, že i oni se budou třást a propadnou velkému strachu. Zdá se, že to jsou oni, kdo katastrofu způsobí. Nicméně Bůh zachová ty, kdo mu zůstanou věrní.

Na této pasáži je kromě první letmé zmínky o blíže nespecifikovaných Strážcích zajímavý také popis katastrofy: na biblickou potopu trochu málo vody a trochu moc horka a ohně. Na rozdíl od Bible je tu možné pohromu lépe ztotožnit s nějakým známým jevem: asteroidem nebo vulkanickou či tektonickou událostí neobvyklých rozměrů. Anebo jadernou zbraní? Později uvidíme, že ani to není tak úplně vyloučené.

Pak následuje pár odstavců kalendářního a astronomického textu, který přeskočíme, protože vzápětí se Enoch věnuje mnohem zajímavější věci: Strážcům nebo též padlým andělům.

„V těch časech se lidským synům rodily krásné dcery. Když to viděli andělé, Synové nebes, řekli si, že by je chtěli za manželky, aby jim také rodily děti. Jejich vůdce Semyaza jim na to řekl: ‚To je velký hřích, za který bych zaplatil.‘“

Nakonec ale Synové nebes svého šéfa přemluvili. Okolo dvou stovek jich sestoupilo na vrchol hory jménem Hermon, což znamená „prokletí“. Enoch zná dokonce jména jejich vůdců; kromě Semyazy uvádí ještě 18 důstojníků či poddůstojníků. Pro úplnost si je tu vyjmenujme také: Urakiba, Ramiel, Kokabiel, Tamiel, Daniel, Ezeqiel, Baraqiel, Asael, Armaros, Batriel, Ananel, Zaqiel, Samiel, Satarel, Turiel, Yomiel, Sariel, Araziel. Z jiných míst textu vyplývá, že významnou osobností vzpoury byl také jakýsi Azazel.

To, co následuje dál, je klasický prometheovský mýtus, jaký mají snad všechny velké kultury minulosti: synové nebe učí své ženy a děti všem civilizačním dovednostem od pěstování zemědělských plodin až po zpracování kovů. Především s nimi však „smilní“ a ze spojení andělů s pozemšťankami se rodí obři – což ovšem nemusí znamenat nic víc než to, že děti rostoucí v dostatku a s kvalitní zdravotní péčí dobře prospívají. I dnešní děti jsou o nějakou tu hlavu větší než třeba středověcí rytíři, jak názorně demonstrují třeba brnění vystavená na starých hradech. Enoch sice tvrdí, že obři byli velcí tři tisíce loktů, nemusíme ho ale brát ve všem zas až tak úplně doslova.

O pár odstavců výš už jsme viděli, že o těchto „obrech“ mluví i Bible. Ta ovšem v původní podobě pro potomky Božích synů a dcer země nepoužívá výraz „obr“, ale „nefilim“. Jazykovědci význam tohoto slova nejčastěji odvozují od semitského slovního základu používaného ve slovech souvisejících s pádem, odpadlictvím, zhroucením apod.

Tomu by odpovídalo i to, co děti andělů vyváděly: „Obři hřešili proti ptákům a zvířatům, škodili plazům a rybám... Země naříkala nad bezprávím, které na ní páchali,“ vypráví Enoch a běhá z toho mráz po zádech. Neděláme to samé my?

To ale zdaleka nebyl všem průšvihům konec. Azazel naučil lidi také vyrábět zbraně, a k tomu navrch i barviva, šperky, ozdoby, líčidla a ornamenty. Činili se také další andělé: Armaros vyučoval psaní, Asradel přednášel o pohybech Měsíce, Kokabiel o předpovídání budoucnosti, Baraquiel o astrologii...

„Svět se měnil,“ konstatuje Enoch a zdá se, že to nebylo k dobrému. „Michael, Gabriel, Suriel a Uriel se podívali dolů z nebe a viděli tu záplavu krve...“ Takže už známe i jména několika Synů nebes, kteří zůstali Pánovi věrní a neváhali mu žalovat. Není přitom úplně jasné, zda jim na celé patálii opravdu vadila spoušť, kterou synové andělů údajně páchali, nebo jestli to byla jen záminka.

Ledacos v textu nasvědčuje tomu, že Pána i věrné anděly mnohem víc znervózňovala skutečnost, že lidé se dostali k tajemstvím, která jim měla být navždy zapovězena. „Podívej, co Azazel udělal,“ žalují svému šéfovi jeho věrní. „Odhalil lidem tajemství, která měla navždy zůstat ukrytá v nebi. A Semyaza je dokonce naučil psát!“ Paralela s antickou legendou o Prometheovi je opět velmi nápadná.

V lodních posádkách patřila vzpoura vždy k nejhorším zločinům – a ani ve společenství Synů nebes (ať už byli kýmkoliv) tomu nebylo jinak. Velký šéf začal okamžitě jednat. Nikoliv osobně, ale prostřednictvím svých podřízených, což znovu naznačuje, že sice vládl velkou mocí, ale skutečným Bohem v biblickém smyslu nebyl. Rafael od něj dostal za úkol najít Azazela a „uvrhnout ho do temnoty“ v jakési poušti Dudael. Gabriel měl vyhubit všechny potomky vzbouřenců. Se Semyazou a jeho partou se měl strašlivým způsobem vypořádat Michael.

Ještě předtím ale bylo potřeba zařídit jednu důležitou věc. Syn nebe jménem Arsyalalyur dostal od Nejvyššího zvláštní příkaz: „Vyhledej syna Lámechova a mým jménem mu řekni, aby se ukryl. Prozraď mu nebezpečí, které se blíží, protože celá země bude zničena potopou. Nauč ho, jak může potopě uniknout a přežít.“

Lámechův syn se jmenoval Noe. Je zajímavé, že Velký šéf ve chvíli, kdy vydával osudné rozkazy, ještě neznal jeho jméno.

Znamená to, že se Noe ještě nenarodil, ale že o jeho zplození už bylo někde rozhodnuto?

Ještě uvidíme, že je to docela důležitá otázka.

Muži v zářivých brněních

Andělé z knihy Enoch se později stali hrdiny ezoterické literatury a začali v ní žít svým vlastním životem. Nejčastěji tu byli proměněni v démony ochotné propůjčit své nadpozemské schopnosti tomu, kdo je uměl správným způsobem vzývat. A nakonec zkarikovali úplně: pozornější divák filmu Císařův pekař a pekařův císař si možná vzpomene, že jména zmíněná v předešlé kapitole zná právě z této veselohry, kde zazněla v zaklínadlech pronášených při nepovedených pokusech o vzývání temných sil.

Padlí andělé z posádky Synů nebes také dali základ celé křesťanské démonologii; pod pojmem „démon“ si dnes většina lidí nejspíš představí cosi jako čerta, snad jen jaksi ještě horšího, prostě démoničtějšího. A Lucifer, to je jeden z padlých andělů, který se stal samotným vládcem pekel, tedy ztělesnění všeho zla. Jenže „Lucifer“ ve skutečnosti znamená „světlonoš“ (z latinských slov lux = světlo a fero = nesu), tedy opět bytost s prometheovským posláním. Není přitom bez zajímavosti, že tento termín se používal i pro planetu Venuši (včetně některých částí Bible) a že židovská tradice má zase padlé anděly spojené s jakousi hvězdou, která nedopadla na zem, ale zůstala viset někde v půli cesty.

A nejen to, zdá se, jako by tito padlí andělé tu a tam přicházeli i později. Zvláštní skupinou v pestré rodině démonů všech dob, kultur a národů jsou světelná zjevení, která se významně vymykají obvyklým popisům nevypočitatelných bytostí oživujících báje a pověsti. Nejčastěji o nich jako o své inspiraci mluví muži, kteří významným způsobem ovlivnili dějiny lidského poznání. Známý francouzský spisovatel a spoluautor slavné knihy Jitro kouzelníků Jacques Bergier proto už před lety shromáždil svědectví o těchto světelných démonech a vyslovil otázku, zda ve skutečnosti nešlo o příslušníky mimozemské civilizace, která se takto pokoušela usměrňovat vývoj lidstva.

„Zjevilo se mi sedm mužů v hedvábných oděvech, které se podobaly řeckým tógám, a v zářivých botách. Rovněž stavěli na odiv brnění a pod tímto brněním bylo zřít honosné nachové prádlo mimořádné krásy. Zdálo se, že dva z nich mají vyšší postavení než ostatní. Ten, který vypadal na velitele, měl tvář tmavočervené barvy. Prohlásili, že je jim čtyřicet let, ale žádný z nich nevypadal na víc než na třicet.“ Tak popsal své zjevení z 13. srpna 1491 Facius Cardan, otec matematika a fyzika Jeroma Cardana, jehož jméno zůstalo dodnes zachováno v označení kardanového závěsu či kardanového hřídele současných automobilů.

Bytosti oděné světlem však lidé popisovali již dříve. Kromě zmínek v Bibli je najdeme také v mytologii u amerických indiánů a dalších přírodních národů. Už na pravěkých skalních kresbách několika kontinentů je možné spatřit lidské postavy, které mají zjevně jakési výjimečné postavení a kolem jejich těla je znázorněn kruh ze světelných paprsků.

Aktivitu však tyto bytosti projevovaly i v dobách mnohem pozdějších. Kdyby šlo o jediný případ, bylo by možné nad ním jen mávnout rukou. Jenže se o nich zmiňují učenci jako Roger Bacon či Cyrano z Bergeracu, vzdělaní rabíni, jako třeba pražský rabbi Löwe, a zrovna tak arabští myslitelé. Věda té doby je pokládala za samozřejmou věc a mnozí učenci se pokoušeli vejít se světelnými démony do styku, jako například anglický alchymista John Dee, působící na pražském dvoře Rudolfa II. Různé tajné společnosti se pokládaly (nebo se aspoň vydávaly) za ochránce vědění, které jim bylo těmito tvory zjeveno; ne nadarmo si zednáři občas říkali Synové světla. Isaac Newton prohlásil, že „stojí na ramenou obrů“, a je známo, že zájem o tajná učení a mysticismus mu rozhodně nebyl cizí. Nelze proto tak docela vyloučit, že oněmi obry nemyslel své účené předchůdce (jak to většinou bývá vykládáno), ale kohosi mnohem úctyhodnějšího. Je to tím pravděpodobnější, že Newton přehnanou úctou ke svým vědeckým kolegům rozhodně netrpěl, spíš naopak.

Zvláštní na světelných démonech je to, jak moc se vymykají běžné náboženské víře své doby. „Ptal jsem se jich na nesmrtelnost duše a oni řekli, že nepřežije nic. Řekli, že svět se tvoří každým okamžikem, a kdyby Bůh ztratil odvahu, svět by okamžitě zhynul,“ poznamenal si Facius Cardan. Navzdory těmto a jiným rouhavým poznámkám nebyl žádný z učenců veřejně se hlásících ke spolupráci se světelnými démony postaven před soud inkvizice ani v dobách největších vln čarodějnických procesů. Vypadá to, jako by náboženští představitelé usoudili, že tyto bytosti jaksi nepatří do jejich „zájmové sféry“. Nebo sami patřili mezi zasvěcence, jen necítili potřebu to roztrušovat na veřejnosti? Ještě uvidíme, že to nemůžeme úplně vyloučit.

Pokud šlo v případě světelných démonů o reálný jev, a nikoliv jen kolektivní halucinaci či nějaký sociálně-psychický fenomén, pak se naskýtá otázka, kým nebo čím tito démoni vlastně byli. Facius Cardan k tomu říká: „Ptal jsem se jich, co jsou zač, a oni odpověděli, že jsou lidé složení určitým způsobem ze vzduchu a podléhají stejně jako my zrození a smrti. Jejich život může dosáhnout až tří století. Stejně jako je člověk inteligentnější než pes, je démon inteligentnější než člověk.“

Je nápadné, že v těchto větách není ani stopy po nadpřirozenu. Lze si velice snadno představit, že v době, která neznala slovo „energie“ v dnešním smyslu, ji prostě „vzduch“ pouze nahradil. Bergier proto usoudil, že světelné záření mohlo být jakýmsi ochranným silovým polem brnění nebo skafandru. Stejně dobře je ale možné, že „světelný démon“ byl pouze vzdušnou projekcí, hologramem či jinak utvářeným obrazem ovládaným na dálku.

Obvykle se má za to, že světelní démoni měli pomocí kontaktů s významnými mysliteli své doby urychlit a usměrnit dějinný pokrok. Cardan však mluví o něčem jiném: „Ptal jsem se, proč lidem nevyjeví poklady svého vědění, a odvětili mi, že zvláštní zákon jim ukládá nejtěžší tresty, když své vědění prozradí lidem.“ Možná tedy jen sondovali dosaženou úroveň poznání. Nelze však vyloučit i to, že Facius Cardan prostě nebyl shledán způsobilým – třeba pro svou upovídanost. Jeho obšírné svědectví by nasvědčovalo tomu, že zcela oprávněně.

Jsou tedy světelní démoni pokročilejším prostředkem Synů nebes pro komunikaci s vybranými lidmi? A opravdu skončila jejich aktivita na počátku novověku, v časech Newtona a Cardana, nebo na sebe vzali ještě sofistikovanější podobu a jsou tu s námi stále?

Slovanský Enoch
aneb naučný výlet po nebesích

Slovanský Enoch se na rozdíl od etiopské verze řáděním synů Božích na zemi moc nezabývá. Pochopitelně tu nechybí varování před blížící se globální katastrofou, což byl zřejmě jeden z hlavních důvodů, proč příchozí Enocha kontaktovali. Jsou tu ale i části obsahující úplně nové informace. Což lze vyložit i tak, že autoři slovanského Enocha si do svého díla vybrali jiné části dnes neznámé předlohy než autoři Enocha etiopského. Je to o to zajímavější, že slovanský Enoch možná obsahuje narážky na konkrétní (a dodnes záhadné) lokality, které by ovšem s Biblí asi jen těžko někdo spojoval.

Do nebe se prý člověk dostane raz dva – tedy aspoň pokud za živa moc nezlobil. Úplně k tomu stačí, když ho přejede auto nebo skolí infarkt. Má to jen jednu vadu na kráse: jízdenka je jednosměrná. Na klinickou smrt, světelné tunely a podobné věci moc nespoléhejte – to je jen letmé nahlédnutí přes práh. Pouze pan Enoch se může pochlubit, že cestu absolvoval celou a pobyl tam dlouhou řadu dní, aby se zase vrátil a vydal o tom cestopis. Přitom k tomu vlastně přišel jak slepý k houslím.

To se takhle jednoho rána probudíte s nepříjemným pocitem v krku a zjistíte, že na vás civí dva divní chlapíci se zlatými křídly na zádech. „Takové lidi ještě na zemi nikdo neviděl,“ vypráví Enoch. „Jejich tváře zářily jako slunce, jejich oči byly planoucím ohněm, jejich ruce byly bělejší než sníh...“

Takže ani moc nepřekvapí, že se Enoch trochu lekl. Zvlášť když ho pak ještě oslovili jménem a řekli, že půjde s nimi, což nikdy nevěstí nic dobrého. Sdělili mu ale, že je posílá Pán, protože zná Enocha jako moudrého, chápavého a bohabojného muže, takže by s ním chtěl probrat nějakou důležitou záležitost. Dovolili mu rozloučit se s rodinou a ujistili ho, že se k ní zase vrátí.

„Tak jsem zavolal své syny Metuzaléma, Regima a Gaidada a sdělil jim tu úžasnou novinu,“ napsal o tom Enoch. Kluci si nejspíš pomysleli, že se fotr definitivně zbláznil, ale nahlas neřekli nic, protože v oněch časech se odporovat otci neslušelo.

Pak se Enoch vrátil k andělům, ti nastartovali křídla a už se letělo. První zastávka byla něco, co Enoch pojmenoval první nebe. Bylo tu moře „větší než moře na zemi“ a andělé, co ovládali pohyb hvězd. Pak také viděl jakási skladiště plná pokladů, ale kupodivu i věcí běžné denní potřeby, jako třeba olivový olej.

Následovalo druhé nebe, které sloužilo jako vězení, takže se vyznačovalo tomu odpovídající ponurostí. Průvodci Enochovi vysvětlili, že tady si odpykávají tresty ti, kdo se protivili vůli Boha. Ve třetím nebi zase bylo něco, co Enoch popisuje jako rajskou zahradu, ale nikoliv pro okrasu: „Nebyl tu jediný strom, který by nenesl plody, a každá píď byla úrodná.“ Šlo o skleník? Možná, rozhodně ale o skleník velký, protože v provozu ho udržovalo 300 andělů. A tak to pokračuje dál až do nebe desátého, kde už na Enocha čekal sám Bůh. Anebo někdo, kdo se za něj vydával, v každém případě ale nejvyšší šéf všech andělů, jejichž počty přitom – alespoň podle Enochova vyprávění – šly přinejmenším do desetitisíců (a nelze se zbavit podezření, že vyšší číslovku vypravěč prostě jen neznal).

V předešlých částech líčení vidí někteří autoři archeoastronautických hypotéz důkaz o Enochově cestě na orbitální stanici návštěvníků z hvězd. Nejde to vyloučit, ovšem indicie jsou slabé, protože vyděšený praotec není v popisu moc konkrétní. Taky bych nebyl, kdyby mě vytáhli z postele, posadili do rakety a vystřelili na Mezinárodní kosmickou stanici. A to na rozdíl od Enocha nejsem prostý kočovník a vím, jak ISS funguje a k čemu je dobrá.

Proto mi připadají mnohem zajímavější jiné části slovanské verze Enochovy knihy, které jsou o dost konkrétnější, a přitom je autoři spekulativní literatury většinou opomíjejí.

Enoch například tvrdí, že letěli daleko na sever, kde bylo hodně sněhu a ledu a především věčná tma. Jak mohl nomád z Palestiny vědět něco o polárních krajích a polární noci? Na popisovaném místě byly stále planoucí ohně – šlo snad o sopky na Islandu, na Aljašce nebo na ostrově Jan Mayen? V šestém století našeho letopočtu se k tomuto ostrovu přiblížil irský mnich svatý Brandan, který měl zálibu v námořních výpravách (což je u svatého muže dost neobvyklé hobby). Jeho popis oblasti se Enochově líčení letu na sever nápadně podobá: tma, zima, oheň a hluk. Takže usoudil, že jde o vchod do pekla. I Enoch říká, že místo je připravené pro hříšníky a že ho hlídají andělé vybavení strašlivými zbraněmi a mučicími nástroji.

Ještě podivnější je ale pasáž, v níž andělé vezmou Enocha do západních a východních krajin. „Ukázali mi šest velkých bran, které stojí proti místům, kde Slunce vychází nebo zapadá. Otevírají se podle jeho východu a západu tolikrát, kolik je dní v roce. A těch je 365 a čtvrt.“ V této pasáži také Enoch na pastevce překvapivě přesně popisuje pohyby Slunce po obloze, a dokonce ví, že září, i když zapadne pod obzor. Zmiňuje se také o jakémsi devětadvacetiletém nebeském cyklu, což je zvláštní shodou okolností oběžná doba Saturnu kolem Slunce. A o cyklu devatenáctiletém, který se dodnes opravdu vyskytuje v židovském kalendáři založeném na pohybech Měsíce.

Nelze se ubránit poznámce, že společně s Enochem tak Bible přišla o docela fundovanou astronomickou a kalendářní příručku.

Mnohem podivnější je ale něco jiného: brány postavené podle míst, kde vychází a zapadá Slunce, a které počítají dny.

Nepřipomíná vám to něco?

No ano! To jsou přece megalitické stavby typu henge! Západním směrem od Palestiny je to především kamenný kruh v britském Stonehenge, existují tu ale i jiné a v mnoha ohledech ještě zajímavější kalendářní objekty tohoto druhu. A na východě se podobné astronomické komplexy dají najít také, zejména mezi památkami po předkolumbovských kulturách Jižní Ameriky, ale třeba i v Tichomoří.

Je možné, že andělé Enocha dopravili až tam, aby mu pomocí kamenných kruhů názorně vyložili základy astronomie? Vypadá to neuvěřitelně, ale podobnost líčení Enochovy knihy s megalitickými observatořemi je tak nápadná, že by byla chyba tuto možnost pominout.

Brány slunce

Megalitické stavby představují jednu z největších záhad minulosti. Je to také proto, že jejich tajemní stavitelé u nich obvykle nezanechali žádné další stopy, které by je umožnily blíže identifikovat. Mnohé z nich zjevně vznikly právě za účelem sledování nebeských těles a stanovení zákonitostí jejich pohybu po obloze – a pochopitelně při tom plnily také praktickou funkci kalendáře. U některých z nich archeologické vykopávky také dokázaly, že nejdříve šlo o kůlové stavby, a teprve později byly kůly nahrazeny obrovskými zdviženými kameny.

Nebylo to tedy tak, že chtěl pravěký člověk své astronomické poznatky získané pomocí kůlů navěky zafixovat do kamene? Že třeba megalitické kruhy typu slavného Stonehenge byly jakousi obdobou moderní výzkumné zprávy završující dlouholetou vědeckou práci?

Archeologické vykopávky ve Stonehenge by tomu mohly nasvědčovat. Kamenná kruhová stavba sice začala být budována přibližně 3100 let před počátkem našeho letopočtu, vědci však v jejím areálu našly stopy po dřevěných kůlech, které tu byly už před 8000 lety. Jisté je, že definitivní kamenná podoba Stonehenge umožňovala sledovat mimo jiné i místa východu a západu Slunce ve dnech rovnodennosti i slunovratu a nejjižnější a nejsevernější východy Měsíce. Je možné, že už tehdy se lidé pokoušeli najít nějakou souvislost mezi pohyby Slunce a Měsíce. K problematice megalitických staveb a jejich možného vztahu k událostem líčeným v Bibli a apokryfech se ještě podrobněji vrátíme v příštích kapitolách.

Andělé se při organizaci Enochovy poznávací cesty na britské ostrovy nemuseli omezovat jen na Stonehenge. Kamenných kalendářních kruhů tu je víc. Přinejmenším stejně zajímavý je především objekt známý jako Newgrange, ležící nedaleko dnešního Dublinu v Irsku v povodí řeky Boyne.

Newgrange se na počátku 60. let minulého století zabýval irský archeolog Michael O’Kelly (1951–1982). Měl za úkol ji nejen prozkoumat, ale i zpřístupnit pro turistiku. Přitom zaznamenal vyprávění místních lidí, podle nichž podzemní komoru uvnitř mohyly ozáří slunce jen jednou za rok, vždy 21. prosince. Na první pohled to vypadalo jako nesmysl: vstupní chodba sice mířila správným směrem, stoupala ovšem tak, že přímé sluneční světlo se do komory nemohlo dostat. Především ale tehdy nikdo nepředpokládal, že by lidé doby kamenné měli k dispozici znalosti a techniku, aby obrovskou stavbu orientovali tak přesně. Představa, že šlo o barbary, kteří o nějaké vědě neměli ani ponětí, byla tehdy hluboce zakořeněná (a dodnes s ní mají konzervativní vědci často problémy).

Peněz nebylo mnoho, a tak práce v Newgrange postupovaly pomalu. O’Kelly se vydal do útrob mohyly i 21. prosince 1969. Zavřel za sebou dodatečně nainstalovaná vstupní vrata, v šeru došel do centrálního sálu a nevěřil svým očím – místo se náhle rozzářilo slunečním světlem. Ukázalo se, že archeologové toho roku vyčistili i nenápadný otvor nad ústím chodby. A právě ten sloužil k tomu, aby podzemní sál na křížení chodeb dostal sluneční světlo právě při východu slunce v den zimního slunovratu.

Tak to alespoň líčí Giulio Magli, autor knihy Mysteries and Discoveries of Archaeoastronomy. Jiná odborná literatura udává, že se to stalo o rok dříve, a sám O’Kelly později tvrdil, že teorii o uspořádání chodby vymyslel a na místě ověřil dokonce už roku 1967. Důležité je ale něco jiného: výzkum ukázal, že v okénku nad vchodem chodby byl i kus křemene, který patrně sloužil k tomu, aby bylo možné paprsek do chodby přesně namířit.

Není právě tohle jedna z těch bran, o nichž mluví Enoch?

Mohyla Newgrange patrně vznikla mezi lety 3100 až 2900 př. n. l., je tedy ještě o pěkných pár století starší než Velká pyramida v egyptské Gíze. Neznámá kultura, která ji postavila, si s ní dala opravdu velkou práci. Stavba má průměr 76 metrů a tyčí se do výšky 12 metrů, což samo o sobě je na dobu kamennou docela slušný budovatelský počin.

Ještě víc ale udivuje chodba uvnitř mohyly. Táhne se do nitra stavby z její jihovýchodní stěny a po necelých 19 metrech ústí do kruhové prostory, která se v podobě trojlístku větví na tři menší oddělení. Právě toto místo rozzáří paprsek slunce vždy pouze v den zimního slunovratu. Co se tu každoročně v tomto okamžiku před pěti tisíci lety odehrávalo, to je jen předmětem dohadů. Je ale zcela nepochybné, že objekt nějak souvisel se znalostmi, které nám dnes poskytují kalendáře.

Ještě podivnější ale je, že mohyla Newgrange není sama. Tvoří součást rozlehlého megalitického komplexu v povodí řeky Boyne, nazývaného v irštině Brú na Bóinne (Palác na řece Boyne), do něhož patří mimo jiné i ještě podivnější objekt Knowth. A ten dává celé záhadě další dimenzi: jeho prostřednictvím se možná blížíme k samotné Atlantidě.

Megalitický komplex Knowth se rozkládá na ploše bezmála jednoho hektaru. Jeho ústřední stavbou je velká mohyla (Great Mound) vysoká přibližně 15 metrů, s průměrem přes 90 metrů. Uvnitř jsou dvě podzemní chodby vyztužené obrovskými kamennými kvádry, z nichž jedna míří na východ a je dlouhá 34 metrů, zatímco západní dosahuje délky 40 metrů. Zvláštní je, že východní chodba uvnitř mohyly končí větší prostorou, zatímco západní k ní sice míří také, těsně před ní však uhýbá severním směrem.

V těsném sousedství Great Mound je ještě dalších 18 menších satelitních mohyl. Kromě toho nedaleko stojí další podobný objekt nazývaný Dowth a mnoho menších megalitických staveb. Jen půldruhého kilometru odtud leží již zmíněný Newgrange, který ve svých knihách proslavil známý lovec mimozemšťanů Erich von Däniken. Knowth při tom poněkud opomněl, přestože by tu našel mnohem víc indicií použitelných pro své teorie.

Na mohyle v Knowthu nejsou pozoruhodné jen rozměry. Největší senzací je bohatá kolekce abstraktních obrazců. Kameny v podzemních chodbách jsou zdobené četnými reliéfy, které dohromady tvoří téměř čtvrtinu všech uměleckých předmětů nalezených v evropských megalitických objektech. Přesto záhadu této kultury neosvětlují, ale spíše ještě prohlubují. Většinou totiž jde o komplikované abstraktní obrazce, jejichž význam různí badatelé vykládají různě. Většina vědců dnes už opustila názor, že mají pouze dekorativní nebo kultovní charakter. V některých poznávají záznam fází Měsíce a jeho pohybů po obloze, případně pokusy o sestrojení lunárního kalendáře. Jiné jsou ještě komplikovanější. Například rytina číslo 15 vypadá jako nákres poměrně složitého zařízení nebo pomůcka pro jakési výpočty. Další připomínají hvězdné mapy či mikroorganismy, některé by dokonce mohly být jakýmsi předchůdcem písma nebo matematických záznamů.

Irský badatel Martin Byrne proto tvrdí, že „Knowth je něco jako velká knihovna doby kamenné, součást neolitické univerzity, jíž bylo údolí řeky Boyne“. Ať už je to pravda, nebo ne, UNESCO oblast prohlásilo za součást světového kulturního dědictví.

Podrobný archeologický průzkum začal v 60. letech minulého století a s přestávkami pokračoval až do roku 2000. Archeologové v podzemí našli celou řadu unikátních uměleckých předmětů. Patří mezi ně například hlavička precizně vytvarovaná z tvrdého křemene, velká kamenná nádoba vyzdobená symbolem soustředných kružnic a další nálezy. Největší poklad však představuje 261 rytin na kamenech. Soubor abstraktních obrazců je dosud nejucelenějším poselstvím megalitické kultury budoucím věkům – bohužel však stále nerozluštěným. Některé jsou velmi komplikované a připomínají jakési záznamy, v jiných případech dokonce schémata či náčrty technických nebo astronomických zařízení.

Archeolog George Eogan, který zde vedl průzkum, tvrdí, že lokalita byla osídlena již před 6000 lety; samotná mohyla byla patrně vystavěna okolo roku 3300 př. n. l. – je tedy mnohem starší než egyptské pyramidy.

Účel této monumentální stavby stále zůstává záhadou. Nálezy neodhalily stopy po pohřbívání a analýzy vyvrátily i starší názor, že chodby byly orientované ve směru slunovratových linií. Dnes badatelé na základě počítačových rozborů nejčastěji soudí, že stavitelé se zajímali spíše o putování Měsíce po obloze.

Záhadou je, proč lidé doby kamenné potřebovali v údolí řeky vztyčit hned tři stavebně náročné mohyly, které spolu nějakým způsobem souvisely – chodba objektu Dowth například míří přímo k Newgrange, která je zase (na rozdíl od Knowthu zaměřeného na Měsíc) orientovaná podle Slunce. Připomíná to pyramidový komplex Teotihuacán na druhé straně Atlantiku v Mexiku, který má rovněž pyramidu věnovanou Slunci a jinou Měsíci. Přestože oba tyto komplexy dělí v čase celá tisíciletí, nechybí názor, že mají společného „předka“: tajemnou Atlantidu, která měla ležet právě uprostřed mezi nimi.

K mytické ztracené pevnině ale míří i další indicie. Irské mohyly jsou starší, a přitom složitější a bohatší na výzdobu než megalitické stavby v Anglii a kontinentální Evropě. To souhlasí s pravidlem, že čím víc na západ, tím jsou evropské megality starší. A podporuje to názor některých záhadologů, že tato kultura je jen ozvěnou či dozvukem starší a vyspělejší civilizace, ležící kdesi na západě, čímž se obvykle myslí Atlantida popsaná v díle antického filozofa Platona.

Knowth jim k této odvážné domněnce nabízí pádný argument. Na již zmíněné více než metrové nádobě ze žuly je vyrytý symbol trojité soustředné kružnice prolomené čarou vedoucí ke středu. Atlantologové tvrdí, že jde o symbol Atlantidy – Platon totiž její hlavní město popsal jako vodní pevnost obklopenou třemi kruhovými kanály propojenými průplavem.

Megalitická mohyla Knowth – základní údaje:

Země: Irsko

Poloha: severně od Dublinu v údolí řeky Boyne

Nejbližší město: Drogheda

Půdorys: ovál 85 × 95 m

Výška: 15 m

Délka chodeb: 40 m a 34 m

Předpokládané stáří: 5300 let

Možnost návštěvy: od dubna do října

Starý jak Metuzalém

Už víme, že archeologové odhadují stáří mohyly Knowth na přibližně 5300 let, tedy že pochází ze 4. tisíciletí př. n. l. Kdybychom uměli časově zařadit děj Enochovy knihy, mohli bychom také říci, jestli je možné, aby se jeho popis týkal Knowthu nebo jiných megalitických observatoří.

„Jak prosté, milý Watsone,“ řekl by asi Sherlock Holmes. Jenže ve skutečnosti to tak prosté není.

Enochova kniha se časovými údaji nijak nezatěžuje, Bible je ale v tomto ohledu kupodivu mnohem výmluvnější – až je to nápadné. Ještě mnohokrát zde uvidíme, že přesné míry se objevují zejména v těch místech, která jsou obzvlášť podivná: rozměry archy úmluvy a jejího příslušenství, rozměry Noemovy archy, uspořádání nebeského Jeruzaléma... Také úvodní oddíl Bible (Genesis) čísly nijak nešetří: nejvíc z nich se týká životopisů prvních praotců po Adamovi (kterého, jak známo, Bůh uplácal z hlíny – byl tedy prvním člověkem).

Adamův poněkud nebiologický, a tudíž ne zcela důvěryhodný původ ovšem není jediným problémem dat v Genesis. Dalším je věk, v němž praotcové plodili potomky, a především neskutečné stáří, jehož se dožívali. Mít děti v šedesáti letech je dnes v některých kruzích bráno jako důkaz vitality a úspěchu (i když někteří zlomyslní pozorovatelé to rádi vykládají jinak), a navíc má potomek otce i dědečka v jednom, což je jistě úsporné. Ale zplodit syna ve 187 letech? No uznejte sami, to už je přece jen trochu výstřední. Nehledě na to, že takový potomek se nemohl těšit na brzké zesenilnění a posléze i úmrtí svého otcoděda, protože bibličtí patriarchové své rodině vládli pevnou rukou třeba i devět století.

Ve skutečnosti je dlouhověkost Adamových potomků nejen předmětem závisti dnešních důchodců a zajímavým námětem pro gerontology, ale i jednou z velkých záhad Bible. Pro přehlednost jsem tu sestavil jednoduchou tabulku základních dat jejich neuvěřitelných životopisů.

Jméno Stáří při narození syna Věk úmrtí

Adam 113 let 930 let

Set 105 let 912 let

Enos 90 let 905 let

Kainan 70 let 910 let

Mahalel 65 let 895 let

Jared 162 let 962 let

Enoch 65 let 365 let?

Metuzalém 187 let 969 let

Lámech 182 let 777 let

Noe 500 let 950 let

Domněnka, že ve skutečnosti jde o měsíce (nebo třeba například lunární cykly), a že uvedená čísla tedy musíme dělit dvanácti, neobstojí. Sice by nám vycházel přijatelný průměrný věk okolo 70 let (pomineme-li skutečnost, že ve starých dobách byli padesátiletí lidé považováni za přestárlé kmety), ale pánové by plodili potomky už ve věku okolo pěti let. Což, jak jistě uznáte, z mnoha důvodů nejde. Nemluvě o tom, že podle Bible a Enochova apokryfu se pradědové stýkali se svými pravnuky, což by při tomto přepočtu také nebylo dost dobře možné.

Na těchto textech je několik věcí velmi nápadných. Především si nelze nevšimnout důslednosti a přesnosti, s jakou Bible vypočítává nejen stáří praotců, ale i věk, kdy se jim narodil syn. Jako by někdo chtěl upozornit, že jde opravdu o roky, a ne o měsíce, a že to jsou důležitá čísla, přestože jinak většina praotců (kromě Enocha a Noema) zřejmě neudělala nic, co by stálo za zaznamenání v Bibli.

Pojďme si tedy ta čísla dát dohromady.

Především zjistíme, že éra praotců od Adama po Noema (přesněji do potopy světa, kterou přežil na své arše), vyznačující se rovněž přítomností Božích synů, trvala asi dvě tisíciletí. Příchozí z nebe tu tedy měli na své rejdy (ať už si pod nimi představujeme kratochvilné povyražení s pozemskými ženami, genetické experimenty, nebo cokoliv jiného) docela dost času.

Další důležitý poznatek je to, že se Noe narodil ještě předtím, než byl Enoch podruhé a definitivně odnesen na nebesa. Byla mu tedy dána příležitost, aby Noema dostatečně instruoval o všem, co mu bylo o blížící se potopě sděleno při prvním výletu.

Zajímavé je i to, že žádný z praotců se (navzdory své dlouhověkosti) potopy nedožil, samozřejmě kromě Noema, který byl předurčen k tomu, aby ji přežil.

A ještě něco je tu podivného. Ano, Enochův věk. Nejenže potvrzuje jakousi nepřirozenost jeho odchodu z tohoto světa (tedy druhou a poslední pouť k Bohu), ale je současně totožný s počtem dní v roce. Jako by to mělo ještě podtrhnout význam jeho životního příběhu, snad zdůraznit astronomicko-kalendářní či jiné poselství, které lidem ze své první výpravy na nebesa přinesl. Přesto si někdo dal práci, aby se Enochova kniha (nepochybně nejvýznamnější apokryfní text týkající se událostí Starého zákona) do Bible nedostala – a současně tam na ni nechal nápadný odkaz.

Je to nepozornost?

Nebo narážka určená pouze vnímavým či zasvěceným?

Není to jediný takový protimluv, který „redaktorům“ Bible v této části příběhu zdánlivě unikl. Kapitola, kde se mluví o laškování synů Božích s lidskými dcerami, také vypráví o tom, jak Hospodinovi došla s pozemšťany trpělivost:

„Nebudu se přece s lidmi rozčilovat věčně, vždyť jsou to jen smrtelné bytosti. Od teďka ať se dožívají nanejvýš 120 let!“ (1. Mojžíš, 6:3)

Tohle číslo je zajímavé hned z několika důvodů. Většina gerontologů se shoduje v tom, že na takový věk je náš organismus opravdu naprogramován. Mohli bychom se ho bez větších problémů dožívat (i bez nutnosti úprav genetické informace), kdybychom uměli dokonale využít jeho potenciál.

Nejstarší obyvatelé naší planety, u nichž lze věk bezpečně doložit, zemřeli právě ve věku okolo 120 let. Například Francouzka Jeanne Calmetová zemřela roku 1997 ve 120 letech a Japonec Šigečio Izumi opustil tento svět roku 1986 v témže věku. Nejstarší žijící lidé se mohou v roce napsání této knihy pochlubit sto patnácti svíčkami na narozeninovém dortu: jsou jimi Američanky Besse Cooperová a Dina Manfrediniová (italského původu). Nejstarším mužem je toho času Japonec Jiroemon Kimura – rovněž stopatnáctiletý.

To je také důvod, proč se účastníci futurologické konference v San Francisku – pořádané respektovanou organizací World Future Society roku 2003 – shodli na tom, že zřetelný trend prodlužování lidského věku spěje právě k této hranici. Gerontolog Thomas Perls z Bostonské univerzity řekl: „Lidské tělo není stavěno tak, aby mohlo žít víc než 120 let. I když budou žít zdravěji a podaří se najít způsob léčby smrtelných onemocnění, dojde u nich po tak dlouhé době k selhání důležitých orgánů. Jakékoliv další prodlužování věku by vyžadovalo změny v genomu.“

Jinými slovy, člověk je naprogramován přesně tak, jak to říká 6. kapitola knihy Genesis!

Jak to mohl autor biblického textu vědět v době, která neměla o genetice ani ponětí?

Zajímavé je i to, že Hospodin ve svém rozhodnutí nebyl zpočátku příliš důsledný. Dá se to ještě chápat u praotců z doby před potopou, protože zřejmě existoval plán, podle kterého ji měl Noe přežít. Ale požehnání dlouhověkosti pokračovalo i dál. Takže tu Bůh vystupuje v roli milujícího otce, kterého sice potomek pořádně dopálil, ale když opadla zlost, tak své přísnosti litoval a trest tiše zametl pod koberec. Noemův syn Sem například zplodil syna Arfaxada ve sto letech a pak žil dalších 500 let (1. Mojžíš, 11:11).

V jedenácté kapitole Genesis ale zároveň vidíme, že pak už to s dlouhověkostí začalo pomalu, ale jistě jít z kopce. Arfaxad sice také žil bezmála pět století, syna Sáleho měl ale už v pětatřiceti, což je věk odpovídající i dnešním poměrům. V dalších generacích pak postupně klesal i věk dožití. Bezprostřední předkové Abrahama se už mohli pochlubit jen přibližně dvěma staletími, což je z našeho pohledu jistě úctyhodné, ale z hlediska předpotopních praotců téměř puberta. Sám Abraham zemřel ve 175 letech, jeho pravnuk Josef – působící jako ekonomický poradce a později i ministr faraona v Egyptě – dokonce jen ve 110 letech. Usedlý život a hojná strava v kombinaci se stresem v manažerském postu zřejmě škodily už tehdy.

Ale ještě i Mojžíš, jehož biblický příběh je možné celkem snadno přiřadit k událostem, které se opravdu staly, měl podle knihy Exodus (druhá kniha Mojžíšova) opustit náš svět ve věku 120 let. Což je na dobu bez lékařské péče jistě pozoruhodné.

Čas Stvoření

Když už jsme u čísel a letopočtů, můžeme také zkusit zjistit, kdy k těmto podivným událostem mělo podle Bible na naší planetě dojít. Je to pro nás docela důležité – mimo jiné i proto, že by nebylo špatné konfrontovat tvrzení z Enocha a knihy Genesis se svědectvími pocházejícími od lidí jiných kultur z téže doby.

Jako první se o datování dějin podle Bible pokusil irský biskup James Ussher (1581–1656) v knize Annales veteris testamenti a prima mundi origine deducti (Letopisy Starého zákona odvozující stvoření světa) z roku 1650. V ní a v jejím pokračování z roku 1654 dospěl analýzou biblických údajů k tvrzení, že svět byl stvořen roku 4004 před naším letopočtem. Dokonce uvádí i hodinu, den a měsíc: Bůh dokončil své dílo navečer 22. října 4004 př. n. l. Byla právě sobota, což je celkem logické, protože v neděli hodlal odpočívat.

Ale neposmívejme se Ussherovi, přestože to dělali nejen pozdější „osvícenci“, ale i mnozí teologové, tvrdící, že Bible nebyla napsána kvůli datování minulosti. Pan biskup si to nezaslouží – a nejen proto, že v jeho době nic nevěděli o geologii, paleontologii, evoluční biologii, archeologii ani datovacích metodách.

Neortodoxní paleontolog Stephen Jay Gould k tomu podotkl: „Náš výsměch (Ussherovi) zaznamenává pouze žalostný neušlechtilý úmysl založený na mylném používání současných kritérií pro posuzování vzdálené a rozdílné minulosti.“

Ussher i tak odvedl kus práce. V Bibli jsou totiž velké časové mezery – je sestavená z mnoha různorodých spisů, a navíc vznikala v časech, kdy platily různé a většinou nepřesné kalendáře. Učený biskup proto především trpělivě porovnával biblické údaje s daty jiných kultur Blízkého východu a pak se je snažil přepočítat na současný gregoriánský kalendář. Takže i když mu to s okamžikem stvoření světa moc nevyšlo (a třeba dinosauři by se mohli cítit dotčeni), pro biblická bádání měly jeho výsledky v jeho době určitý význam.

James Ussher se totiž nespokojil jen se stanovením letopočtu Stvoření, ale pokusil se datovat i jiné události popisované v Bibli. A protože při výpočtu počítal zpětně (tedy od mladších a historicky doložených událostí směrem ke starším), mají jeho výpočty určitou cenu. I když čím víc do minulosti, tím víc jde o spekulace.

Pro nás i tak může být zajímavé, že klade Metuzalémovo narození do roku 3317 př. n. l. a začátek velké potopy na rok 2348 př. n. l. Z toho by se tedy teoreticky dalo vypočítat, kdy si Bůh vzal Enocha do nebe: při narození Metuzaléma mu bylo 65 let, na nebesa ho definitivně odnesli přesně o 300 let později – vychází mi tedy rok 3017 př. n. l. Skoro určitě je to jen náhoda, ale přesto mi nedá, abych to tu neřekl: do stejné doby kladou archeologové i vznik irského megalitického komplexu Knowth.

Znamená to tedy, že někdy okolo této doby se na Zemi také vyskytovali „andělé“ provozující erotické hrátky s pozemskými ženami?

Nejspíš ne. Neměli bychom čísla odvozená od Ussherových výpočtů brát moc vážně, protože v jeho chronologii je mnoho nejistého – už třeba jen neuvěřitelné stáří biblických praotců naznačuje, že nám tu něco důležitého uniká. Také další indicie (včetně archeologických, geologických, klimatologických i jiných) napovídají, že Enochův a Noemův příběh se nejspíš odehrály v době mnohem vzdálenější. Mezi líčením potopy a časem, kdy měl Mojžíš knihu Genesis napsat (což by mělo být někdy okolo roku 1400 př. n. l.) totiž v Bibli zeje velká chronologická mezera, kterou biskup Ussher přemostil poněkud svévolným způsobem. Ve skutečnosti může být libovolně dlouhá a můžeme si v ní představovat cokoliv.

Někteří badatelé také soudí, že část Bible popisující historii od Adama po Abrahama není původní, ale jde o židovské převyprávění starších příběhů jiných kultur. Teprve počínaje Abrahamem (nebo možná Josefem) představuje originální výtvor, který odráží vlastní dějiny Židů. Vodítko pro datování těchto událostí proto může být jinde: legendy o potopě mají i další kultury. Od některé z nich je Židé do knihy Genesis zřejmě opravdu převzali.

Jenže mýty o potopě mají i národy velmi vzdálené. Tak vzdálené, že vzájemné ovlivnění bylo nemožné – alespoň pokud nevěříme na transatlantické lodní či letecké linky ve starověku. Ale i kdybychom v ně věřili, je to svým způsobem také potvrzení: buď byla potopa opravdu celoplanetárním jevem, nebo se tu vyskytoval někdo, pro koho vzdálenost mezi Amerikou a Blízkým východem nepředstavovala překážku. Obojí je přinejmenším hodné pozornosti.

Podobně tomu může být i s legendou o Enochovi a kontaktech s příslušníky jakési vyspělejší civilizace. Existují u jiných kultur podobné legendy? Jsou v geologickém záznamu důkazy o potopě nebo jiné globální katastrofě? Našli archeologové indicie nasvědčující nějakým mimořádným událostem?

Odpověď zní ano.

Ale ještě než to rozvedeme, budeme se muset znovu vrátit k Enochovi. Ten totiž potopu nejen předpovídá, ale především detailně zdůvodňuje, proč se Bůh (v každém případě vrchní velitel „andělů“) pro tak drastické řešení problému hříchu na Zemi rozhodl. Je to zdůvodnění, které nejen že jde proti biblickému výkladu, ale jež především vyráží dech.

Podle některých badatelů svitky od Mrtvého moře naznačují, že Enochova kniha nebyla samostatné dílo, ale jen součást většího celku. Celku, jenž se jmenoval Kniha Noemova a který je dnes považován za ztracený. Jinými slovy, Enochova mise do nebe jen uvozuje rozsáhlou epopej o setkání s podivnými cizinci a obrovské katastrofě, která měla vyhubit celé lidstvo.

To už se ale posouváme k záhadám souvisejícím s potopou světa, která je tématem následující kapitoly.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Záhady bible.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.