TÁŇA KUBÁTOVÁ

Hrníček z lásky

Edice POHODKY

Praha 2017

© Taťána Kubátová, 2017

Vydalo v roce 2017 nakladatelství Taťána Kubátová,

Janského 2367/97, 155 00 Praha 5,

web: http://www.tkweb.cz,

e-mail: tana@tkweb.cz

jako celkově 37. a 10. elektronickou publikaci v edici POHODKY

3. vydání

Obálku navrhla a zpracovala © Taťána Kubátová,

sazba Taťána Kubátová

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-87805-39-8 (epub)

ISBN 978-80-87805-40-4 (mobi)

1

Ještě nikdy neměl Adam Velich takový vztek, jako právě v této chvíli.

Čtení dědečkovy závěti považoval za naprostou formalitu. Byl dědečkovým jediným přímým potomkem a navíc už čtvrtý rok úspěšně spravoval dobře prosperující nábytkářskou firmu, kterou dědečkovi vrátili po revoluci. Samozřejmě očekával, že dědeček zanechá přiměřené částky několika svým blízkým, s nimiž se stýkal na sklonku svého života, bylo mu rovněž jasné, že polovinu domu ve Křtinách zdědí vnučka jeho ženy, ale to, co mu provedl, mu doslova vyrazilo dech.

„Firma Velich a veškeré její příslušenství ať připadne rovným dílem mému vnukovi Adamu Velichovi a vnučce mé ženy Elišce Synkové,“ psalo se v závěti, „ovšem pouze v tom případě, že nejpozději do dvou měsíců po mé smrti oba jmenovaní uzavřou sňatek. Jejich manželství musí trvat nejméně jeden rok a manželé přitom musí sdílet společnou domácnost. K nabytí uvedeného majetku dojde v den prvního výročí sňatku obou jmenovaných. Při nesplnění kterékoliv z těchto podmínek odkazuji firmu i její příslušenství městu Brnu.“

Dědeček nemohl být při smyslech, když tohle psal! Adam si celý odstavec závěti pročítal ve svém bytě znovu a znovu a krev v něm jen vřela. Kdyby s dědečkem nemluvil ještě v den jeho smrti, přísahal by, že se starý pán musel na sklonku svého života zbláznit. Nejenže chce dát půl svého majetku té dementní obludě, s níž se viděl párkrát v životě, a která se ani neobtěžovala přijít mu na pohřeb, ale navíc tento odkaz podmiňuje něčím, co ohrožuje Adamovu osobní svobodu, poštve na něj ženskou, která žije kdesi na samotě ve zřícenině, IQ má asi šedesát a která jen co dostane kopii závěti, si to určitě přihasí k němu do bytu a bude si dělat nárok na to, aby se mohla roztahovat v jeho domácnosti.

Tak to tedy ne! Pokud dědeček skutečně nechtěl, aby po něm podnik převzal, nemusel to tak složitě zaonačovat. Copak věřil tomu, že Adam bude skutečně natolik chamtivý, že by byl ochoten o něčem se dohadovat s tou pochybnou kreaturou, nebo že by mohl byť jen na okamžik uvažovat o tom, že by si ji, třebas jen formálně, vzal? A co pak? Co po roce? Šťastně by se s ní rozvedl a co by následovalo? Souhlasila by s tím, aby jí její polovinu firmy vyplatil, nebo by se pokoušela montovat do jejího vedení? Zkrátka vyhlídky v každém směru nepřijatelné, takže zbývají dvě možná řešení: vzdát se svého dědictví rovnou, nebo napadnout právoplatnost závěti.

První možnost pro něj byla krutá. Ne snad proto, že by se nedokázal smířit se ztrátou majetku. Vždyť firma mu nepatřila a on v ní pracoval jen jako její ředitel, ovšem dobře placený ředitel, který měl ke své práci ohromný motiv: stará se o rodinný majetek, který jednou připadne jemu a jeho dětem, a jak dobře se o něj bude starat, jak dobře bude podnik prosperovat, tak dobře se bude dařit jeho rodině. Jaký má mít nyní motiv, když ví, že každé rozhodnutí, jež bude chtít udělat, bude muset konzultovat s tou osobou, která nemá o ekonomice ani nejmenší tušení, ba která má nejspíš potíže i s malou násobilkou? Ne, tohle prostě nejde. Zkrátka si musí říci, že se dědeček nechal ovlivnit podivnými city, které k té osobě choval, a že na základě těchto citů udělal nejhorší rozhodnutí svého života. Připraví podnik na změnu majitele a protože by jej ani v nejmenším neuspokojovalo být pouhým ředitelem cizího majetku, nejspíše se poohlédne po nějaké pro něj přijatelnější práci. Možná se sám pokusí založit si konkurenční firmu. Zkušeností má dost, mohl by využít své kontakty s dodavateli i odběrateli, a tak by potřeboval jen počáteční kapitál na nákup prostor, strojů a zařízení a na nábor zaměstnanců, jenž by mu snad banka ochotně poskytla, neboť jej zná jako spolehlivého klienta.

Adam se zamyslel, zda nakonec dědečkova závěť nemá být pro něj jakousi výzvou. Možná ho tímto způsobem dědeček pobízí k tomu, aby si zkusil sám dokázat něco vybudovat od základů. Dědeček ho sice chválil za dobré vedení firmy, ale přece jen mu firma samotná spadla do klína hotová. Adam už skoro začal věřit, že jej dědeček takto zkouší: postaví před něj vidinu majetku, který může získat jen za cenu ztráty důstojnosti, a čeká, jak se Adam zachová. Ne, dědečku, nezklamu tě. Nevím sice, proč sis vymyslel takovou zkoušku, která připraví rodinu o chloubu několika generací Velichů, ale vím jistě, že bys schválil mé rozhodnutí neprodat se za pytel peněz osobě, jíž si nevážím a o níž si nemyslím nic dobrého, nebo snad na ní oceňuji jen šikovnost, s jakou si tě omotala kolem prstu.

Přes to všechno mu bylo líto práce vložené do rodinné firmy. Za těch sedm let k ní získal až skoro citový vztah, věnoval jí spoustu svého času, který mohl trávit svými zálibami, a veškerá rozhodnutí, která dělal, dělal s dlouhodobou perspektivou, a nikoliv s vidinou rychlého zisku za každou cenu. Zkrátka budoval pověst firmy kousek po kousku a když se mu podařilo dosáhnout toho, že získala dobré jméno, má ji jen tak zahodit? Opravdu to dědeček chtěl? Vždyť Adam si dobře vzpomínal na dědečkovu chválu, když spolu letos v lednu probírali roční bilanci podniku. Dědeček výslovně řekl, jak je rád, že Adam znovu pozvedl jméno firmy, a jak doufá, že firma přežije ještě spoustu dalších generací Velichů. Proto nyní nemohl uvěřit, že by před něj dědeček postavil takové dilema, jež nemohlo vést k ničemu jinému než ke ztrátě firmy, s naprosto jasnou hlavou a plným vědomím. Možná v té závěti má prsty ta osoba, ta, která si dělá zálusk na polovinu dědečkova majetku, a nejen to, dokonce i na něj!

Adam ji viděl jednou v životě a dokonale mu to stačilo. Bylo to v létě, jemu bylo patnáct a dědeček přijel do Brna na návštěvu. Babička v té době už nežila a Adamův otec nesdílel babiččinu nesmlouvavost, s níž se bránila setkání s mužem, který v osmačtyřicátém roce opustil ji i svého sedmiletého syna. Tento syn, když dospěl, začal odpovídat na otcovy dopisy namísto matky. A když jeho otec napsal, že by se, už jako americký občan, rád znovu podíval do vlasti, srdečně jej pozval strávit u nich v rodině pár letních týdnů. Vzhledem k tomu, že dospělí nemohli dědečkovi věnovat kvůli zaměstnání dostatek času, dostal jej na starost Adam. Nejprve se ošklíbal nad tím, jaká nuda jej čeká, když bude muset doprovázet o dvě generace staršího příbuzného, jehož navíc ani nezná, ale postupně se mezi vnukem a jeho dědečkem vyvinul velice hezký vztah. Adam objevil, že jeho na pohled důstojný předek má velmi svérázný smysl pro humor, a našel potěšení ve slovních legráckách, které si spolu začali vyměňovat. Dědeček byl navíc dobrý vypravěč, a tak historky z jeho mládí, při nichž by pubertální výrostek měl ospale zívat, hltal Adam jako napínavé romány. A tak nakonec s dědečkem vyrážel na výlety velice ochotně. Navštívili dědečkova oblíbená místa v bližším i vzdálenějším okolí a jednoho dne je osud zavál do Křtin. Prohlédli si kostel a rozhodli se, že se naobědvají v nedaleké hospůdce. Cestou míjeli nějakou starší ženu. Adam si všiml, jak dědeček najednou strnul, když si tu ženu pozorněji prohlédl.

„Maruško,“ hlesl a nohy se mu samy zastavily. Žena zůstala stejně omráčená jako on, ale dívala se na něj zachmuřeně a nedůvěřivě.

„Zdravím tě, Adame,“ řekla pak. „Kde se tady bereš?“

Po několika větách svědčících o tom, že oba zúčastnění jsou v šoku, je žena pozvala k sobě domů. Bydlela v nepříliš úpravném domku, jímž je jen provedla na zahradu, kde je usadila na oprýskané dřevěné lavičce. Přinesla jim pohoštění a během lehce váznoucí konverzace s dědečkem vybídla Adama, aby vzal košík a natrhal si třešně. Adam rád poslechl, protože jej konverzace dospělých příliš nezajímala, a vykročil na druhý konec ovocné zahrady, kam jej žena nasměrovala.

„Elčo,“ zavolala ta žena nazdařbůh mezi stromy, „pomož tady chlapci natrhat chrupky.“ Když se nedočkala odezvy, zavolala znovu: „Tak Elčo, ozvi se! Nebo chceš pár facek? Já tě vidím na tom stromě, moc se neschovávej! Hrozné děcko,“ povzdychla, „ráno vypadne z domu a přicourá se až za tmy.“

Když přišel až ke stromu, uslyšel Adam šustění listí a vzápětí uviděl dvě tenoučké nohy v sandálech, jak visí z větve. Než se nadál, nohy seskočily dolů a s nimi i zbytek těla oblečený v ušmudlaných šortkách a červeném tričku. Pár kroků od něj stála malá hubená holka a než se stačila otočit a utéci pryč, zahlédl její obličej, jehož se doslova zhrozil. Pod neuvěřitelně střapatou slámovou čupřinou uviděl odulou tvář s jedním okem větším a jedním menším, s téměř žádným nosem a s velkým, rudým a ošklivě vytrčeným spodním rtem. Ze všeho nejvíc připomínala opici, až na to, že opice je daleko půvabnější. Zhrozeně se za ní díval, jak se prosmekla dírou v plotě a utíká do polí, a bylo mu jasné, že právě spatřil defektní dítě, které je zřejmě postižené i mentálně.

„To si večer vyřídíme,“ volala za ní žena. „Jen počkej, ty to schytáš.“

Byl už podvečer, když od té ženy odcházeli. Později se Adam dozvěděl celou historii dědečkova mládí. Dozvěděl se, že žena, kterou navštívili ve Křtinách, byla dědečkovou životní láskou, kterou ovšem dědeček zradil a oženil se s dívkou, již mu vnucovali rodiče. Ona se pak také vdala, vzala si sedláka ze Křtin a odstěhovala se k němu. Měla jednu dceru, která si ve dvaceti letech pořídila nemanželské dítě a pak utekla z domu, snad někam do ciziny. Dítě zůstalo na krku své babičce.

Adama by tenkrát ani ve snu nenapadlo, jak hluboký dojem v obou z nich toto setkání zanechalo. Podle jeho měřítek to byli staří lidé, ačkoliv dědečkovi bylo tehdy teprve šedesát a Marii sedmapadesát. Netušil, že po tom setkání se mezi nimi rozvinula čilá korespondence, která přetrvala celých dvanáct let dalšího odloučení. Proto na něj zapůsobilo jako blesk z čistého nebe, když dědeček, který se krátce po revoluci natrvalo přestěhoval zpět do vlasti a v restituci získal nábytkářský podnik, oznámil rodině, že se bude ženit a že se svou ženou bude bydlet ve Křtinách. V té době už byla vnučka té ženy dávno z domu. Pokud Adam věděl, a nevěděl toho mnoho, protože pokaždé, když dědeček o té stvůře začal vést evidentně nekritické řeči, stočil řeč jinam, ta osoba se vyučila keramičkou, brzo odešla z domu, pak se vdala a vzala si nějakého otřesného alkoholika. Vlastně teprve poté, co se začala stýkat s dědečkem a dokonce si s ním snad i dopisovala, odhodlala se k rozvodu. Od té doby žije kdesi v jižních Čechách v nějaké zřícenině na samotě a snad se prý živí plácáním keramických rendlíků.

To, že si ji dědeček tak oblíbil, si Adam vysvětloval zejména dědečkovým měkkým srdcem. Zřejmě mu bylo té postižené osoby líto a ona se toho asi naučila s vychytralostí, kterou v sobě takoví lidé překvapivě mívají, dokonale využívat. Největším jejím triumfem se pak stala dědečkova závěť. Ne že by si snad myslel, že mu takovou myšlenku sama vnukla, na to byla příliš hloupá. Ale podařilo se jí docílit toho, že se dědečkovi jevila jako nešťastná a celoživotním nedostatkem lásky trpící žena, která si zasluhuje dobrého muže a hezký domov. Dědeček ji měl rád a protože měl rád i jeho, naivně si představoval, že oba jeho miláčkové si ochotně padnou do náruče, zejména když to bude znamenat společné vlastnictví rodinné firmy.

Adam povzdychl. Když dědeček něco takového chtěl, proč si o tom s ním nepromluvil? Proč si nenechal vysvětlit, že Adam je plně spokojen se svou přítelkyní Martinou, se kterou si přiměřeně rozumí a o níž dokonce uvažuje jako o své budoucí ženě? Pak sebekriticky připustil, že pokaždé, když dědeček na tu osobu zavedl řeč, měl najednou spoustu práce a musel s ním projednat daleko důležitější věci. Neměl zkrátka tu rodinu rád. Dokonce se s dědečkem raději scházel kdekoliv jinde než ve Křtinách, protože dědečkova žena mu také příliš nesedla. Připadala mu tvrdá a odměřená, nepustila si nikoho k tělu a neměla zájem s někým se spřátelit. Dědečka to mrzelo, takže je docela možné, že jeho závěť byla takovou malou pomstou za Adamovy antipatie. Jenže dosáhl nanejvýš toho, že jestliže Adam dříve tu mladou Synkovou ignoroval nebo v něm pomyšlení na ni vyvolávalo nepříjemné pocity, nyní nebyl daleko k zuřivé nenávisti k ní. Skutečně výborný začátek ke šťastnému ročnímu manželství!

Adam se ušklíbl. Než mít za ženu tohle, to už by měl raději v posteli skutečnou opici. Nakonec, být ženatý a sdílet společnou domácnost s nějakou ženskou ještě neznamená s ní spát. Zejména když už jednou byla vdaná, bylo by dost těžko dokazatelné, jestli s ní spal, nebo ne. Na to jsi krátký, milý dědečku. Můžeš mi ji strčit do bytu, můžeš mě donutit mít na ni papír, ale do její postele mě dostat nedokážeš.

Stejně jsou to jen hloupé úvahy. Adam si hned zítra najde dobrého právníka a probere s ním možnosti dosažení neplatnosti dědečkovy závěti.

—

Adam strávil několik neklidných nocí. Porada s právníkem jej neuklidnila. Soudy o neplatnosti závěti bývají zdlouhavé a vůbec není reálné, aby se rozhodlo do těch dvou měsíců uvedených jako lhůta k uzavření sňatku.

„Tak se s ní ožeňte,“ radil mu právník. „Pomohu vám sepsat takovou svatební smlouvu, která jí po tom roce, když se budete rozvádět, nedá ani ten nejmenší nárok na cokoliv jiného z vašeho majetku než na to, co je uvedeno v závěti. Ten rok vám stojí za tak dobrou firmu. A po roce vám pomohu přesvědčit ji, aby na vás svou polovinu převedla za nějakou slušnou roční rentu, která by ji zabezpečila až do konce života.“

I tak byla ta transakce Adamovi proti srsti. Vrcholně jej rozčilovalo, že si někdo, byť to byl jeho milovaný dědeček, osoboval právo rozhodovat o jeho osobním životě. Další ranou pro něj byla reakce jeho přítelkyně Martiny.

„To je pěkné,“ vyletěla Martina, „tak já mám na tebe rok čekat, než přečkáš manželství s nějakou zrůdou, a po tom roce si budu brát dvakrát rozvedeného chlapa, který je až po uši zadlužený, protože musel tu zrůdu vyplatit pěkným balíkem prachů? Teda povím ti, že se mi to ani trochu nelíbí.“

„Budeme se samozřejmě vídat. O nevěře není v závěti ani zmínka,“ poznamenal Adam jízlivě. „A snad se mi povede uhrát to s ní spíš na splácení roční rentou než na jednorázovou sumu.“

„To bych se divila,“ odfrkla Martina. „Lidi primitivnějšího ducha dají přednost velkému balíku naráz než malým částkám po zbytek života.“

„Upřímně řečeno,“ usmál se Adam, „já bych taky radši bral ten balík. Mohl bych ho vhodně investovat tak, aby mi přinesl ještě větší balík. Co nainvestuješ s malými částkami? Já spíš doufám, že pro ni bude lákavá vidina trvalého zaopatření. Když navíc současnou cenu její půlky firmy rozpočítáme tak, aby jí splátky vyšly řekněme do sedmdesáti let, bude si mnout ruce, že po sedmdesátce už bude brát peníze navíc.“

„Nevěř tomu. Primitiv chce balík, chce si ho schovat do slamníku a mít dobrý pocit, že ho má a že mu ho už nikdo nevezme. Nějakou vidinou zaopatření po sedmdesátce ho rozhodně neoslníš. Mimochodem, kolik jí vlastně je?“

„Je o šest let mladší než já, takže osmadvacet.“

„Na kolik odhaduješ tu půlku firmy?“

„To bych musel přesněji spočítat.“

„Jen řádově. Statisíce, miliony, desítky milionů, stovky milionů?“

„Desítky.“

„Dobře. Kdyby to bylo jen deset milionů, tak to máme čtyřicet let krát dvanáct měsíců... to máme... ty bláho, to je dvacet tisíc měsíčně až do smrti. Měla bych to já jako tvoje žena?“

„Já věřím, že ano.“

„Ale zaručit bys mi to nemohl.“

„Jak myslíš zaručit?“

„Třeba ve svatební smlouvě, když už tak mluvíme o svatebních smlouvách.“

„Ty bys chtěla mít něco podobného ve smlouvě?“

„Proč ne?“

„Já myslel, že mě máš ráda pro mě samotného, a ne pro mé peníze.“

„Ale jdi ty, samozřejmě tě mám ráda pro tebe samotného, ty janku. Na druhé straně svatba je vážná záležitost a musí se pořádně promyslet.“

Ačkoliv se Adamovi po tomto rozhovoru dostalo od Martiny více než přesvědčivého důkazu lásky, přesto v něm zůstal nepatrný osten pochybnosti. A Adam si v duchu paradoxně vinu za tuto pochybnost spojil s osobou oné nenáviděné Elišky Synkové, která tím získala další černý bod do svého beztoho už katastrofálního hodnocení.

—

Když od dědečkova pohřbu uplynul téměř měsíc a ze strany Elišky Synkové nedorazila žádná odezva na dědečkovu závěť, ačkoliv, jak Adamovi potvrdil notář, si ji na poště řádně vyzvedla, byl Adam nucen kontaktovat ji sám. Postupem času se smířil s myšlenkou, že si tu osobu formálně vezme. Byl přesvědčen, že na dědečkův podnik má právní i morální nárok, a to, co souviselo s jeho převzetím, pojal jako drobnou nepříjemnost. Když si dědeček usmyslel, že oběma stranám prospěje roční manželství, tak ať. On si klidně tu stvůru do bytu nastěhuje. Nebude si jí všímat více než kusu nábytku a pokud ona se bude chovat nepatřičně a dělat mu nepořádek v kuchyni nebo koupelně, zasáhne proti ní tak tvrdě, že si to příště rozmyslí.

Napsal jí velice stručný dopis: „Paní Synková, rád bych s Vámi projednal dědečkovu závěť, ozvěte se mi laskavě na přiloženou adresu nebo na mé telefonní číslo. Adam Velich.“ Vložil jej do obálky společně se svou navštívenkou a když se týden nic nedělo, rozzuřil se. Umí vůbec ta opice číst? Je to vůbec svéprávný tvor? A protože se mu naskytly dva dny relativního volna, sedl do auta a vyrazil do jižních Čech, aby se s ní setkal osobně. Vesnici našel až na podrobné turistické mapě. Honosila se jednou návsí, jedním omšelým kostelem, jedním rybníkem zarostlým žabincem a polozbořeným poštovním úřadem.

Na ten poštovní úřad zašel a vstoupil tam ve chvíli, kdy široká pošťačka rozkynutá na své židli do všech světových stran právě svačila silný krajíc chleba a k němu přikusovala kus slaniny, který si hojně namáčela v hořčici. Na pozdrav mu odpověděla rozvážně s plnými ústy a pohledem mu dala najevo, že kdyby měl jen trochu slušné vychování, nechal by ji v klidu se nakrmit. Pak přece jen odložila slaninu, otřela mastné ruce jednu o druhou a ještě stále s plnými ústy zamumlala: „Prosím?“

„Chtěl jsem se jenom zeptat, jestli nevíte, kde tady bydlí paní Synková. Paní Eliška Synková.“

„To náhodou vím. Co jí chcete? Nejste právník?“

„Proč právník?“

„Protože starej Zemánek vyhrožoval, že na ni poštve právníky, jestli mu do měsíce nezaplatí. Tak vy nejste právník?“

„Ne, nejsem. Mohla byste mi říci, kde bydlí?“

„Vy jste tu autem, že? Tak to musíte kolem kostela směrem ven z vesnice. Za cedulí odbočuje doprava štěrková cesta. Dáte se po ní, objedete cíp lesa a pak uvidíte takové malé napůl vyhořelé hospodářství. Tak tam bydlí. Ale nevím, jestli už bude doma, protože před pár minutama byla tady kvůli meziměstskému hovoru.“

„Nevolala náhodou Brno?“ napadlo Adama.

„To náhodou jo,“ utrousila pošťačka a pozorně si jej prohlédla. Adam stiskl rty. Kdyby ještě den počkal, nemusel se trmácet do téhle bohem zapomenuté díry. No co, v tomhle případě je osobní jednání stejně lepší.

„Děkuju, když, tak ji naložím cestou,“ řekl pošťačce.

„To sotva. Ona chodí zkratkou kolem potoka.“

„Aha. Tak aspoň vím, že na ni mám počkat, kdyby nebyla doma.“

Adam se rozžehnal a nasedl do auta. Popsanou zříceninu skutečně nemohl minout. Když objel cíp lesa, naskytl se mu pohled na několik zchátralých budov, z nichž ještě jakžtakž obyvatelně vypadala ta nejmenší z nich, k níž přiléhalo něco jako kůlna s širokými vraty. Postavené rovnoběžně s nimi pak stály další budovy nebo spíše jen ohořelé zbytky budov, které byly, soudě podle velikosti a malého množství okenních otvorů, pouze hospodářské. Bylo to dost neutěšené místo a pohled na ně byl doslova skličující. Adamovi se v představách mihla malá příšerka prchající otvorem v plotu. Zřejmě se už tehdy stranila lidí. Ale dobrovolně žít tady, to už je trochu silná káva. A on se asi zbláznil, když sem jede proto, aby s touhle osobou dojednával roční soužití. Nicméně, když už dorazil až sem, tak se s ní alespoň setká. Pokud před ním ovšem neuteče.

Zastavil auto v uctivé vzdálenosti od spáleniště a vykročil k obytnému domu. Zaklepal na dveře a když se nikdo neobjevil, zkusil kliku. Bylo zamčeno, a tak se jal obcházet dům i vedlejší kůlnu. Vrata do kůlny byla pootevřená a když do nich strčil, otevřela se ještě víc a odhalila pohled na kompletně vybavenou keramickou dílnu včetně pece. Zvědavě vstoupil dovnitř. Na všech vodorovných plochách stály hotové nebo ještě nedodělané keramické výrobky. Adam si musel přiznat, že byl jejich krásou a originalitou překvapen. Jestli je vyráběla ta opice, tak na dědečkově tvrzení, že je talentovaná, muselo opravdu něco být. Hm, stane se, že i někdo s tak nízkým IQ v něčem vynikne. Vzal do ruky jeden obzvlášť roztomilý džbáneček a prohlížel si jej ze všech stran.

„Co tady děláte!“ ozvalo se mu za zády. Lekl se tak, že džbánek málem upustil. Otočil se ke dveřím a proti slunci v nich uviděl stát temnou dívčí siluetu oblečenou do šortek.

Pohled mu utkvěl na štíhlých obrysech rovných dlouhých nohou.

„Tak neslyšel jste? Co tady pohledáváte? Jděte odtud!“ pobídl ho znovu hlas.

„Pardon,“ vyslovil pomalu a pokrčil omluvně rameny, „jen jsem se díval, bylo otevřeno. Hledám paní Synkovou.“ Při těchto slovech vykročil ven z dílny. Odstoupila ode dveří, aby mohl projít, a nedůvěřivě si jej měřila zrakem. Když se octl na světle, mohl spatřit její obličej. Byl drobný jako její postava, ale velice hezký. Vévodily mu velké čokoládově hnědé oči s bystrým pohledem. Nos měla malý a rty také neměla příliš plné. S očima kontrastovala přirozeně světlá barva jejích hustých vlasů, které padaly do čela ve střapaté ofině a vzadu byly spleteny do volného tlustého copu. Její věk odhadoval na třiadvacet čtyřiadvacet let.

„Vy jste notář?“ zeptala se ho. „Z Brna?“

Chvíli nechápal, jak mohla uhodnout, že je z Brna, až mu došlo, že musela vidět jeho auto.

„Notář nejsem, z Brna jsem. Můžete mi říci, slečno, kde bych našel tu paní Synkovou? Moje jméno je Adam Velich.“

Dívčiny oči se na okamžik rozšířily údivem.

„Aha,“ vykoktala potom. Pak se zamračila a pokračovala odměřenějším tónem. „Přijel jste osobně? Zrovna dneska jsem se pokoušela vám volat. Tak pojďte dál.“

Otočila se k němu zády a vykročila k domovním dveřím. Odemkla je a teprve pak zaznamenala, že za ní Adam nejde. Stál na místě a pak se nevěřícně zeptal: „Ale vy... přece nejste paní Synková...?“

„Jinou paní Synkovou tady ani v okolí neznám,“ ujistila ho. Adam jí nevěřil. Tahle hezká a inteligentně vypadající žena nemůže mít nic společného s dítětem připomínajícím hodně ošklivou opici, ať už se o ošklivých káčátkách proměněných v půvabnou labuť říká co chce. Vždyť to dítě mělo evidentně znetvořenou tvář, kterou by dokázalo poopravit jen několik plastických operací, zatímco tvář, na niž se díval, zářila přirozenou krásou bez jediné jizvičky. A co ty oči, které mělo to dítě tak asymetrické?

„Já to chápu, asi se s nikým nechce stýkat,“ řekl opatrně, „jenže já s ní potřebuju projednat důležité věci. Osobně,“ zdůraznil.

Dívka zavrtěla nevěřícně hlavou.

„Nevím, jak jste si mě představoval,“ prohodila. „Možná mě dědeček vykreslil úplně jinak. On rád přeháněl a lichotil mi, takže jestli jste si představoval nějakou vysokou krasavici, tak nemůžu sloužit. Jiná Synková tady opravdu nikde není.“

„Někdo z nás dvou se musel zbláznit, slečno,“ zavrčel. „Já jsem Synkovou viděl jednou v životě, když jí bylo devět, a velice dobře jsem si zapamatoval její znetvoření. Takže mi teď rozhodně nenamluvíte, že jste to vy.“

Vytřeštila na něj oči.

„Znetvoření?“

„No dobře, tak silnou asymetrii a nadměrně vyvinutý dolní ret.“

Chvíli na něj nehnutě zírala, až jí blesklo v očích poznání.

„Tak to jste byl vy,“ vypravila ze sebe. Pak mu vysvětlila trochu odměřeně, trochu posměšně: „Náhodou jsem ten den dopoledne šťourala klacíkem do vosího hnízda. Dostala jsem dvě žihadla pod oko, dvě vedle nosu a asi tři nebo čtyři kolem dolního rtu. Kdybyste přijel o den později, viděl byste mě ještě krásnější.“

Němě na ni zíral. Och bože, a on od patnácti let žije v klamném domnění, že vnučka paní Synkové je postižená na těle i na duchu, a to všechno kvůli hnízdu zdivočelých vos! Byl na tuto představu už tak zvyklý, že i když mu rozum napovídal, že před ním skutečně stojí Eliška Synková, přesto se mimoděk ohlížel, zda někde nespatří tu pravou, tu dementní Synkovou, jak ji znal ze svých představ už skoro dvacet let.

„Tak co,“ oslovila jej, „už můžeme jít projednat tu závěť, nebo se vám mám napřed legitimovat, že jsem to opravdu já?“

„Ano..., ano, ovšem,“ vykoktal a následoval ji do skromně zařízené kuchyně. Jeho pohled mimoděk zabloudil k jejím dlouhým nohám a útlým bokům v šortkách. Pak se v něm vzedmula až nečekaně silná vlna nenávisti. Tak takhle to tedy je! Dědeček pro ni měl slabost ne proto, že by k ní pociťoval soucit pro její postižení, jak o tom byl Adam přesvědčen ještě nedávno, ale jednoduše proto, že ho tahle potvora udolala svým vychytralým chováním. Udělala z něj takového hlupáka, že k ní, k cizí osobě, jíž evidentně nechyběla schopnost v životě se jaksepatří otáčet, pociťoval povinnost řádně se o ni po své smrti postarat. Adam až zaskřípal zuby samým znechucením z té ženské. Tváří se naprosto vyrovnaně a sebejistě, zatímco dědeček v ní viděl nešťastnou osobu, která v životě zažila jen velmi málo lásky a lidského zacházení, jež je plachá a straní se lidí. Docela bezostyšně využila dědečkovo dobré srdce a stařeckou naivitu, s níž předpokládal, že co je hezké, zákonitě nemůže být zlé.

„Dáte si kafe?“ přerušila tok jeho myšlenek.

„Ne, dík,“ odvětil stroze a posadil se na kraj odrbané židle, kterou mu nabídla. Usedla ke stolu proti němu.

„Zdvořilostní formulky asi vynecháme,“ podotkla, „a půjdeme rovnou k věci.“

„Taky bych radši,“ přitakal zamračeně.

„Předpokládám, že chcete dům prodat,“ vyslovila věcně a zpříma na něj pohlédla. „Naprosto s tím souhlasím.“

Tázavě se na ni zahleděl. „Dům?“

„Dům ve Křtinách,“ objasnila mu mladá žena se zvednutým obočím. „Nebo je to pro vás taková maličkost, že jste na něj zapomněl?“

„Ten snad není tím hlavním, ne?“ utrhl se.

„Nevím jak pro vás, ale pro mě je částka za jeho polovinu dost podstatná,“ poučila ho.

„To mě nijak nepřekvapuje,“ podotkl sarkasticky.

„Myslím, že osobní komentáře bychom mohli vynechat,“ utrousila a stiskla rty. „Nebo si ten dům snad chcete ponechat a vyplatit mě?“

„Co bych asi dělal s nějakým vaším domem ve Křtinách?“

Zatvářil se znechuceně. Jak opatrně ta mrcha krouží kolem toho nejdůležitějšího!

„Není to jen můj dům. A nemyslete si, že to nepovažuju za spravedlivé. Dědeček dal do oprav spoustu peněz, tak bylo jen rozumné, že na něj babička polovinu převedla.“

„Dědeček!“ vybuchl Adam. „Přestaňte o něm mluvit jako o dědečkovi! Pro vás to byl pan Velich, vážená!“

„Přál si, abych mu říkala dědečku. Nemáte právo mi to zakazovat,“ ohradila se.

„Přede mnou se ale tím slovem laskavě neohánějte.“

„Pane Velichu,“ pronesla Eliška rázně a zvedla se od stolu, „jestli jste sem přijel jenom proto, abyste se se mnou hádal a dával mi najevo své antipatie, mohl jste si ušetřit cestu. Dobře vím, jaký byl váš vztah k naší rodině, vím, že jste babičku podezíral ze ziskuchtivosti, když si vzala dědečka v tak pokročilém věku, a nehodlám vám něco rozmlouvat. Je mi jasné, že by to nemělo žádný smysl. Myslím, že bude lepší, když budeme příště komunikovat pouze prostřednictvím notáře.“

„Jo?“ protáhl hlas. „A to si mě hodláte i vzít prostřednictvím notáře?“

„Aha,“ hlesla a znovu se posadila. „Tak tohle vás štve. Že vás dědeček připravil o firmu. Přiznám se vám, že ani já nechápu, co ho to napadlo. V některých věcech byl hrozně naivní.“

„Mě? Mě připravil o firmu? Chtěla jste snad říct nás, ne? Druhá půlka firmy má být přece vaše.“

Eliška potřásla hlavou.

„Nerozumím tomu. Dědeček dobře věděl, že nemám k podnikání žádný vztah, a respektoval to. Nevím, proč mi chtěl dát půlku firmy.“

„A vůbec by vás nenapadlo svou půlku draze prodat a mít do konce života zabezpečené slušné jměníčko,“ ušklíbl se.

„Nemohu přece nic prodat, když nehodlám uvažovat o podmínce, která je potřebná k získání toho majetku.“

„Tak vy o ní nehodláte uvažovat?“ protáhl kousavě. „Co je to pro vás nějaká nábytkářská firma, když se topíte v penězích, bydlíte v přepychové vile a oblékáte se do hedvábí?“ Adam se rozhlédl s útrpným úsměvem kolem sebe. „Prosím vás, madam, nechte té komedie. Dobře víte, že se vzít musíme, a já vás ujišťuju, že vám ta představa může být sotva odpornější než mně. Vzhledem k tomu, že nám už nezbývá mnoho času, navrhuju, abychom nechali divadýlka a dohodli se na konkrétních věcech. Můj právník ještě nemá návrh svatební smlouvy hotový, ale už teď vám můžu v hrubých rysech říci, jak bych si to představoval.“

Čokoládové oči na něj hleděly natolik konsternovaně, až měl chuť vyseknout poklonu jejímu hereckému nadání..

„To mluvíte úplně vážně?“ vypravila ze sebe nakonec.

„Takže budeme ještě chvíli hrát divadýlko?“ povzdechl odevzdaně a opřel se tak uvolněně, až pod ním židle hlasitě zavrzala. Založil si ruce na prsou a celý jeho postoj říkal: ‘No dobře, já mám času dost.’

Dost času však neměla Eliška. Znovu vstala a její jemný obličej se stáhl znechucením.

„Pane Velichu,“ promluvila důrazně, „jestli vy jste natolik prodejný člověk, že vám připadá normální udělat takovou věc, tak máte jednoduše smůlu. Já vás totiž ujišťuji, že i kdybych už někdy dostala ten idiotský nápad znovu se vdát, vy byste byl tím posledním člověkem na světě, kterého bych byla ochotná si vzít.“

Adama její slova rovněž zvedla ze židle.

„A vy, vážená dámo, jste tou poslední ženskou, které bych byl ochoten se dotknout, byť jenom nehtem malíčku. Vezmu si vás jen proto, abych zachoval rodinnou firmu, na které jsem se nadřel jako galejník, zatímco vy jste si tu ve své zřícenině poklidně plácala ty své hrníčky. Nedopustím, aby náš rodinný majetek byl ohrožený jen kvůli nepochopitelné dědečkově slabosti pro bezcitnou kreaturu, která se nakonec ani neobtěžovala přijít mu na pohřeb.“

Eliška zbledla.

„Třeba jsem k tomu měla vážný důvod,“ hlesla.

„Vážný důvod?“ ušklíbl se. „Podle toho, jak vás dědeček líčil, by vám měla v účasti na pohřbu zabránit leda vlastní smrt. A na mrtvolu mi připadáte poměrně dost čilá.“

„Běžte pryč,“ vypravila ze sebe Eliška unaveně.

„Ani mě nenapadne. Proč si myslíte, že jsem se sem trmácel takovou dlouhou cestu? Jenom proto, abych vás viděl na vlastní oči a pokorně snesl, jak mi tu do očí předstíráte, že jste se rozhodla vzdát se své půlky firmy, která podle všech morálních hledisek měla patřit mně? Tak to tedy ne. Vydírat se vaším předstíraným odmítáním nenechám, i kdybych vás měl na tu radnici přitáhnout za tu vaši koňskou hřívu. Co sakra po mně ještě chcete? To vám půlka firmy opravdu nestačí?“

Eliška od něj poodstoupila a zhluboka se nadechla.

„Ven,“ pronesla klidně.

„Ani mě nenapadne, moje milovaná nevěsto.“

„Okamžitě opusťte tento dům.“

„Nevím, jak to chcete provést,“ vyslovil s úšklebkem. „Jsem více než o hlavu větší než vy a dvakrát silnější.“

„K čemu vám to je,“ vybuchla, „takhle mě zastrašovat? Jestli mě tady nějakým nátlakem přinutíte něco vám slíbit, nezapomeňte, že rozhodující bude, co řeknu před úředníkem na radnici. A můžete třikrát hádat, co to asi bude.“

Chvíli si ji měřil tvrdým pohledem. Musel si přiznat, že takovou reakci od ní nečekal. Od začátku ji odhadl, že bude naoko odporovat, aby z toho manželství mohla vytřískat co nejvíce, ale natolik rozhodnou odmítavost nepředpokládal. Ta osoba opravdu budí dojem, jako by si jej snad doopravdy nemínila vzít. Hm, nepochybně to jen skvěle hraje, takže zkusíme změnit taktiku.

„No dobře, dobře,“ vyslovil pomalu a pokročil k ní. Okamžitě před ním couvla. „Máte pravdu. Nevezmeme se. Přece jen představa, že bych přišel o firmu, je mi daleko méně odporná než představa, že byste po celý rok strašila v mém bytě. A kdybyste snad, nedej bože, po mně chtěla, abych začal plnit své manželské povinnosti, na mou duši bych se z toho pozvracel. Ožením se raději se svojí snoubenkou a založím nový nábytkářský podnik, který půjde nahoru velice rychle, protože mám zkušenosti a znám lidi z branže. Do pěti let jsem v pohodě tam, kde teď, a bez jakékoliv nutnosti dělit se o svůj majetek s osobou, která využila stařecké důvěřivosti mého dědečka k tomu, aby z něj vyždímala prachy.“

Adam přeháněl, a dobře to věděl. Pět let by zdaleka nestačilo, jenže tohle ta osoba nesmí ani tušit. Podíval se, co na to říká nyní, a s překvapením zjistil, že si na tvář nainstalovala výraz úlevy. Ta tedy hraje vabank, jen co je pravda!

„Takže zbývá ten dům,“ pronesla odměřeně. „Navrhuju prodat ho co nejdřív a definitivně tak přestaneme mít cokoliv společného.“

Adam přimhouřil oči. Tahle ženská, která se tváří tak nezúčastněně, šikovně skrývá fakt, že ty peníze naléhavě potřebuje. Pak si vzpomněl na slova pošťačky o nějakých penězích, které Synková dluží nějakému Zemánkovi.

„Ještě jsem se nerozhodl, co s tím domem udělám,“ sdělil jí pomalu a jen si potvrdil svou domněnku, když viděl, jak žena znervózněla.

„Chcete tam snad bydlet?“ zeptala se naoko lhostejně. „V tom případě mi musíte vyplatit mou polovinu.“

Je to jasné. Potřebuje peníze, a potřebuje je rychle. Odtud tedy vítr vane. Je si vědoma, že z firmy něco kápne až za rok, jenže ona jej potřebuje podojit dřív, proto se chce nechat uplatit něčím navíc. Jenže na vydírání on přistoupit nehodlá. Tohle akceptovat není nic jiného než cesta do pekla. Jak ji ten rok udrží u sebe doma? Tím, že bude přistupovat na další a další její vyděračské nároky? Ne, tohle se musí utnout v samém zárodku.

V Adamově hlavě probíhaly všechny možné další tahy.

„Samozřejmě vám nezůstanu nic dlužen,“ ujistil ji blahosklonně. „Do dvou měsíců vám sdělím, jak jsem se ohledně toho domu rozhodl.“

„Nezapomeňte, že půlka patří mně,“ upozornila jej a přitom se jí lehce zatřásl hlas, „a já trvám na tom, aby se co nejdříve prodal, nebo abyste mi ho co nejdříve vyplatil.“

„Tak trváte?“ protáhl. „Jenže, vážená dámo, já hned zítra podávám žalobu o přezkoumání platnosti závěti, což znamená, že až do soudního rozhodnutí ani jeden z nás z toho dědictví nedostane ani halířek. Je vám to jasné?“

Eliška nyní zbledla naprosto viditelně.

„Snad se můžeme nějak dohodnout,“ vypravila ze sebe nakonec. „Jsem ochotná přistoupit na menší část domu než je polovina.“

„Nemelte mi tady o barabizně za pár set tisíc,“ zasyčel, „když jde o podnik za desítky milionů!“

„Ten si shrábněte klidně celý, a třeba se s ním udavte!“ vybuchla. „Nechci po vás nic jiného než svou půlku domu, ve kterém jsem vyrostla!“

„Nemíním vám ji upírat,“ sdělil jí sladce. „Dostanete ji hned, jak rozhodne soud.“

„Jak myslíte,“ hlesla a sklonila hlavu. „Ale teď už konečně odejděte z tohoto domu. Nechci vás už nikdy vidět.“

„A jak zaplatíte svůj dluh jistému Zemánkovi?“ otázal se posměšně. S úlekem zvedla hlavu.

„Do toho vám nic není,“ řekla unaveně.

„Kolik to dělá?“

„Do toho vám také nic není.“

„Když splníte dědečkovu závěť, zaplatím ho v den naší svatby. Ale upozorňuji vás, že tohle je jediné, co ze mě vytřískáte navíc. Definitivně.“

Němě zavrtěla hlavou.

„Naše manželství bude naprostá formalita. Nebudeme spolu žít jako manželé v žádném směru. Budeme pouze rok obývat stejný byt.“

„Ne.“

„Víte co? Dám vám dva týdny, víc ne. A upozorňuji vás, že moje podmínky jsou konečné a nehodlám už jednat o žádných dalších výhodách pro vás. Tak si to rozmyslete.“

„Nemám si co rozmýšlet. Neudělám to.“

„To ještě uvidíme, dámo.“

Adam se otočil na patě a bez jediného slova rozloučení vyšel z místnosti. Pevným krokem kráčel ke svému autu a už se ani neohlédl. Nasedl a vrátil se zpět k poště. Ještě měli otevřeno a pošťačka mu ochotně vysvětlila, jak se dostane k Zemánkům.

Cestou zuřil. Ani v nejmenším nepochyboval o tom, že Synková celou tu scénku skvěle sehrála a že v žádném případě nemá v úmyslu nechat si tu polovinu firmy ujít. Chce ho jen natahovat a čím víc se bude blížit poslední den dědečkem stanoveného termínu sňatku, tím víc si bude vychutnávat svůj triumf, až ho nakonec donutí plazit se před ní po kolenou a přistoupit na podmínky, které pro ni budou daleko výhodnější než pro něj. Hm, bylo jen trochu divné, jak nakonec přestřelila. Co kdyby se Adam skutečně spíše než trvat na svatbě rozhodl napadnout závěť u soudu? Vždyť by se také mohlo stát, že by nic nedostala. To tedy riskovala hodně, děvenka. Anebo že by došla k podobnému závěru jako jeho právník, totiž že napadnout závěť by bylo velmi nejisté? Pak je přesvědčena o tom, že všechny trumfy v ruce drží ona, a toho přesvědčení ji musí stůj co stůj zbavit.

Zemánkovi bydleli ve slušně vypadající vilce a paní domu zavedla Adama do obýváku vyzdobeného obrazy s kýčovitými krajinkami. Podsaditý asi pětapadesátiletý pořízek se objevil vzápětí.

„Co byste rád?“ vyslovil hlučně a žuchl do křesla, které pod jeho vahou tiše zaúpělo.

„Přišel jsem obchodně. Jde mi o dluh, který u vás má paní Synková... kolik že to dělá přesně?“

„Podívejte se,“ promluvil muž chraptivým hlasem, „kdybych si na to najal soudního znalce, bylo by to určitě víc, ale co už mi to pomůže. Nechci po ní víc než tři sta tisíc. Ať si je do měsíce sežene a pak jsme si kvit.“

„Kde ta by je vzala,“ vmísila se do hovoru Zemánkova žena, jež poslouchala otevřenými dveřmi do kuchyně. „V životě z ní nic nevydoluješ, to máš marný. Co si na ní kdo veme? Ta její keramika ji akorát tak uživí a i kdybys souhlasil se splátkama, tak by ses do smrti nedočkal.“

„To teda ne,“ okřikl ji její manžel, „ta bude solit, na to bych se podíval.“

„Myslím, že by tu bylo jisté řešení,“ vmísil se do jejich debaty Adam.

„Vy jste právník, co?“ vyslovil Zemánek dost znechuceně. „Heleďte se, k soudu to nedám. Soud je na draka. Potáhne se hrůzu let a mezitím si ženská někam upláchne. Pch, to známe.“

„Zaplatím ten dluh,“ sdělil jim návštěvník a oba na něj zůstali zírat.“

„Jste její příbuznej?“ vydechl Zemánek.

„Něco takového. Jenže ona ode mě mou pomoc nechce přijmout. Chtěl bych po vás, abyste mě podpořili ve snaze přesvědčit ji.“

„A jak?“

„Tím, že jí dáte jasně najevo, že od placení dluhu neustoupíte. A že přitvrdíte termín. Nedávejte jí víc než čtrnáct dní. Pohrozte jí soudem. Běžte na ni tvrdě. Argumenty už nechám na vás. Kromě fyzického násilí můžete použít cokoliv.“

Hleděli na něj s otevřenými ústy.

„Když se to povede, dostanete deset procent navíc,“ přihodil další pádný argument a zanechal je napospas jejich zmateným úvahám, proč to asi ten chlap dělá a co tím sleduje.

2

Eliška prožila bezesnou noc. V poslední době to nebyla první taková noc, a jak se zdálo, ani poslední. Sotva se vzpamatovala ze šoku, který jí způsobil příchod Adama Velicha, objevil se u ní Zemánek. Nejenže nebyl ochoten počkat s placením dluhu, ačkoliv při jejich posledním rozhovoru měla dojem, že se jí povedlo trochu jej obměkčit, ale naopak zkrátil termín, v němž měla dluh zaplatit. Čtrnáct dnů! Jak má sehnat tři sta tisíc během čtrnácti dnů? Na vkladní knížce má všehovšudy dvanáct tisíc. Prodej zděděného domu, na nějž tak spoléhala, ji rovněž nezachrání. Panebože, co jen bude dělat? Zemánek jí dal jasně najevo, že se s ní nehodlá zdržovat zákonným způsobem, a dost nepokrytě jí naznačil, že existují účinnější metody, jak z lidí vymoci jejich dluh. Nepochybovala o tom, že ve změně Zemánkova chování měl prsty Velich. Vždyť dobře znal jméno muže, jemuž ty peníze dlužila.

Eliška se zachvěla. Jak by se tady na samotě ubránila skupince ostrých hochů, kteří by sem v noci vtrhli? Ale ne, ať je Zemánek jaký chce, něčeho podobného by nebyl schopen. Sám se dostal do presu, a tak přitvrdil i směrem k ní.

Ráno neměla ani pomyšlení na práci. Nasedla na první autobus do Českých Budějovic. Ve městě navštívila všechny banky, které našla. Všude na ni hleděli jako na tvora z jiné planety. Tři sta tisíc? Bez zástavy? Bez ručitele? S ročním výdělkem někde blízko nad hranicí životního minima?

V jedné z bank si dokonce odporně vypadající úředník dovolil říci jí, že při svém vzhledu se může výhodně vdát, nebo, ostatně, ani se vdávat nemusí, že, a klíč k penězům je jenom v jejích rukou. Tedy... hm, ruce nejsou přesně ta místa, která má na mysli.

Domů se vracela zoufalá. Prožila noc plnou strachu. A po ní další.

Po týdnu ji znovu navštívil Zemánek a znovu vyhrožoval. Už skoro nespala. A jednou v noci, desátý den, se to stalo. Do domu vtrhla skupinka čtyř chlapů. Rozbili okno, vytáhli ji z postele a vlekli ji ven z domu. Hrůzou bez sebe se bránila jako tygřice, ale její síla byla v porovnání s nimi směšná.

„Zaplať,“ zazněl jí v uších výhružný šepot a nad ní se skláněly jejich hrozivé tváře. Třásla se strachem, co s ní všechno provedou. V zoufalství zaťala do jedné z těch tváří nehty.

Vzápětí se po ní napřáhla ruka zaťatá v pěst a dopadla na její obličej. „Ty děvko!“

Odlétla na schůdky před vchodem, napůl omráčená.

„Dost, ty vole,“ zaslechla nad sebou. „To stačí, jdeme.“

Eliška se chvěla zimou, drkotaly jí zuby a byla tak ochromená, že nebyla s to zvednout se ze schodů a vejít do domu. Její duševní síly byly u konce.

Druhý den ráno poslala do Brna telegram tohoto znění: ‚Splním dědečkovu závěť.’

—

Svatební smlouvu podepsala Eliška bez jakýchkoliv průtahů, až to Adama překvapilo. Čekal, že se bude handrkovat, aby z toho společného roku vytřískala co nejvíc, ale ona byla jakoby duchem nepřítomná a všechny úřední věci vyřizovala naprosto mechanicky. Znepokojeně si ji prohlížel. Kde, probůh, přišla k tomu rozseknutému a napuchlému rtu a k té modřině na obličeji? A co ty kruhy pod očima? To má tedy krásnou nevěstu, jen co je pravda.

„Co se vám stalo?“ zeptal se. Místo odpovědi mu věnovala pohled plný chladné nenávisti. Zatrnulo v něm. K sakru, snad to nemá něco společného se Zemánkem? Přece mu jasně řekl, že si nepřeje žádné násilí! Jestli ho ten chlap neposlechl, má se na co těšit.

—

Svatba byla v Budějovicích a odbyla se krátce, jen se dvěma svědky. Eliška ani nevěděla, jak se jí podařilo dostat přes rty slovo ano, když všechno v ní křičelo ne, ne, ne, probůh, tohle ne! Ale byla zahnána do kouta. Nezbývalo jí nic jiného. Vší silou vůle se tedy rozhodla, že ten hrozný rok přežije a nenechá se tím odporným mužem, který je nyní jejím manželem, zdeptat. Když je úředník na konci obřadu vyzval k prvnímu manželskému polibku, s hlubokým pohrdáním pootočila hlavu tak, že se jen lehce dotkl rty její tváře. Když jí při odchodu nabídl rámě, nepřijala je.

Cestou do Brna se stavili v Eliščině bydlišti a naložili její sbalená zavazadla. Poslední zastávku udělali u Zemánků. Zatímco Adam vešel dovnitř, Eliška na něj čekala v autě. Seděla na pravém zadním sedadle, neboť kategoricky odmítla usednout vedle něj. Sklíčeně ukryla obličej v dlaních.

Udělala to. Nechala se hrozbami a násilím přimět k něčemu, o čem by přísahala, že ji k tomu nikdo nemůže žádným způsobem donutit. Vzala si nejodpornějšího muže, jakého kdy potkala, a nedělala si ani ty nejmenší iluze o tom, že dodrží svůj slib, že se jí nedotkne. Někdo, kdo je schopen poslat na ženu partu násilnických rváčů, je určitě stejně tak dobře schopen porušit jakoukoliv přísahu. Sotva pozná, jak strašně jí záleží na tom, aby ji nechal na pokoji, vyjede po ní jen proto, aby jí mohl ublížit.

Adam zuřil.

„Říkal jsem postrašit, hergot,“ hřímal, „a vysloveně jsem zdůrazňoval, že nechci žádné násilí!“

„Ujely mu nervy,“ hájil se chabě Zemánek.

„To mě nezajímá!“ křičel Adam a byl si velice dobře vědom toho, že tímhle řevem se snaží přehlušit své svědomí, které hlasitě naříkalo. Proboha, co to jenom udělal! On, který měl pověst dokonalého gentlemana, se sníží k tomu, že kvůli majetku uspořádá hon na slabou ženu! Že ji štve tak dlouho, až z ní zůstane jenom stín, pošle na ni grázly s tvrdými pěstmi a zdeptá ji natolik, že jej začne k smrti nenávidět! Musel se snad zbláznit. Něco mu muselo zatemnit mozek, jinak to snad není možné.

Od Zemánků odešel celý bledý. Mlčky nastoupil do auta a podíval se dozadu. Eliška mu jeho pohled nevrátila. Seděla hrdě vzpřímená a zdánlivě lhostejně se dívala z okénka, jako by ani nepostřehla, že se vrátil. Modřina na její tváři byla temně fialová.

Adam se silně kousl do rtu a v duchu zaúpěl. Co teď má udělat? Slova jsou málo na to, aby vyjádřil, jak hrozně se cítí. Copak jí může říci ‚promiňte a zapomeňte a od teďka se k sobě budeme chovat slušně‘? Ovšemže ji stále má za vypočítavou potvoru, ale copak on má nějaké právo ji odsuzovat? Po tom, co sám provedl? Kdo z nich dvou je asi tak více hoden pohrdání? Odpověď je nad slunce jasnější. Nastartoval a šlápl na plyn.

„Jak moc znáte Brno?“ pokusil se o nezávaznou konverzaci. Jenže Eliška se ani nepohnula, ani neodpověděla.

Udělal ještě několik podobných pokusů, pak to vzdal. Když chceš mlčet, tak si mlč. Ostatně, já o konverzaci s tebou ani v nejmenším nestojím.

Nemohl popřít, že je mu mizerně a že sám sebou hluboce pohrdá.

Do Brna jeli nonstop a po celý zbytek cesty ani jeden z nich nepromluvil.

Adamův prostorný byt se nacházel téměř v centru města v nově zrekonstruovaném domě. Byl zde rozlehlý obývací pokoj propojený s jídelním koutem a kuchyní, Adamova ložnice, malá pracovna a pokoj pro hosty. Eliška však sotva vnímala vkusné zařízení bytu, jež zřejmě dostal na starost architekt, který dává před chladem kovu a skla přednost dřevu a textilu a který preferuje vzdušnost před nadbytkem předmětů. Adam ji zavedl do pokoje pro hosty.

„Tady budete bydlet,“ sdělil jí. „Chcete si napřed trochu vybalit, nebo se porozhlédnete po ostatních místnostech?“

„Kde je koupelna a kuchyně?“ zeptala se stroze. Zavedl ji nejprve do koupelny, pak ji obývacím pokojem provedl do kuchyně.

„Chcete ukázat, kde co je?“

„Najdu si, co budu potřebovat,“ odvětila mu chladně, otočila se a vrátila se zpět do svého pokoje. Když odtud až do večera nevyšla, zaklepal Adam na její dveře. Přišla mu otevřít a svým postojem mu dala jasně najevo, že si nepřeje, aby překročil práh téhle místnosti. Adam chvíli čekal a když se nedočkal její otázky, co si přeje, začal sám:

„Mohla byste na chvíli do obýváku? Potřebuju s vámi probrat nějaké organizační záležitosti.“

„Poslouchám,“ sdělila mu s bojovně zvednutou bradou a nepohnula se ani o píď.

„Chcete to probírat mezi dveřmi?“

„Proč ne?“

Vztáhl k ní ruku. „No dobře. Tady máte klíče od domu a od bytu.“

Eliška sáhla po svazku klíčů a když se jejich ruce lehce dotkly, spěšně se odtáhla.

„Nestihli jsme ani předem probrat, jestli se chcete starat o naši společnou domácnost, nebo jestli si mám nechat paní, která sem na úklid docházela,“ pokračoval Adam.

„Uklidím si svůj pokoj, uklidím po sobě kuchyň a koupelnu a vyperu si své věci,“ ujistila jej.

„Takže ostatní práce zůstanou té paní. Dobře. Teď vám dlužím peníze na příští měsíc.“

„Dejte je té paní. Já od vás nich nechci.“

„Ve smlouvě jsme podepsali měsíční částku, kterou vám dám na chod domácnosti a pro vaši osobní potřebu.“

„Domácnost si řiďte sám a peníze pro sebe si vydělám,“ odsekla mu.

„Moment, vy chcete jít pracovat?“

„Nehodlám vám tady po celý rok dělat služku a hospodyni,“ promluvila tvrdě. „Máme na sebe papír, budeme bydlet ve stejném bytě a to bohatě stačí k tomu, abyste po roce měl nárok shrábnout svou firmu. Nic víc pro vás udělat nemíním.“

Adam stiskl rty.

„No dobře, ale uvědomte si, že být mojí ženou znamená chodit slušně oblečená a ne nosit vytahané triko a orvané riflové šortky.“

„V tomto směru pro vás nehodlám nic udělat,“ sdělila mu zvysoka a užuž se chystala zavřít před ním dveře.

Pevně chytil kliku. „Moment! Jestliže mi budete dělat ostudu a znemožňovat mě před mými známými, postarám se, abyste toho litovala.“

„Najmete si někoho, nebo mě zbijete sám?“ zeptala se a v očích jí blýskla nenávist.

Adam stiskl zuby tak silně, až mu zbělely čelisti.

„Žádné ženě nikdy neubližuju,“ procedil mezi zuby.

„Aha, takže si někoho najmete...“

„Ne!“ vykřikl. „Paní Sy... totiž... zkrátka, rád bych vás ujistil, že to, co se stalo, jsem v žádném případě neměl v úmyslu. Ano, já přiznávám, že jsem Zemánka povzbuzoval, aby se svého nároku vůči vám nevzdával, ale výslovně jsem trval na tom, že nepoužije násilí. Chtěl jsem, aby si vymyslel ty nejpřesvědčivější argumenty, a ve snu by mě nenapadlo, že jako argument použije bandu rváčů. Musíte mi to věřit. Podívejte, máme spolu rok vegetovat na několika čtverečních metrech. Jestli ten rok máme přežít, není možné, abychom spolu neustále bojovali. Nepopírám, že bych vás stejně jako vy mě nejraději viděl na opačném konci zeměkoule, ale když už se stalo, že musíme být spolu, navrhuju, abychom se snažili lézt si na nervy co nejméně. Souhlasíte s tím?“

„Nemám v úmyslu v čemkoliv vám vycházet vstříc,“ sdělila mu chladně. „Jediné, co bych vám vřele schválila, by bylo vaše brzké podání žádosti o rozvod.“

„Toho se nedočkáte,“ zasyčel. „A dobře víte, že vy o rozvod požádat nemůžete.“

„Jestli mě k tomu svým chováním donutíte, udělám to,“ ujistila jej.

„Zapomněla jste, že podle smlouvy, kterou jste podepsala, mi budete muset vrátit těch tři sta tisíc, pokud naše manželství bude trvat méně než rok nebo pokud v něm nebudeme žít ve společné domácnosti?“

„Nezapomněla. Jsem připravena se s vámi soudit. A jít třeba i do vězení. Nepochybuju o tom, že bych se tam cítila lépe než v jednom bytě s vámi.“

„Tak proč jste si mě tedy brala?“

„Ujišťuju vás, že už teď, pár hodin po svatbě, si kladu stejnou otázku.“

„Nechme toho,“ zavrčel. „Nemíním se s vámi hádat. Shrňme to. Za to násilí vůči vám jsem se už omluvil...“

„Ano?“ vpadla mu do řeči. „Nějak jsem si nevšimla.“

„Dobře, tak se vám tedy omlouvám,“ zavrčel.

„Omluvu nepřijímám. A dál?“

„Dál nic,“ zakřičel na ni a otočil se k ní zády. „Jděte si třeba k čertu!“ hodil přes rameno a práskl dveřmi od své pracovny.

—

Během pár následujících dní se Eliška úspěšně zakuklila. Byl to její starý osvědčený způsob, jak přežít zlo tohoto světa, jak se z něj nezbláznit a jak neztratit chuť do života. Obalila se pevným krunýřem, přes nějž si k tělu nepustila nic, co by ji zraňovalo, a s tímto krunýřem kolem sebe si pak troufla vydat se do světa. S krunýřem na těle se dalo přežít i to, že radikálně změnila prostředí, že se ze samoty na kraji malé vesnice octla v půlmilionovém městě, že se nemůže realizovat při své oblíbené činnosti a že obývá společný byt s člověkem, jehož nenávidí stejně jako on ji. Obrátila se do sebe a toho muže, jenž žil ve stejném bytě jako ona, úspěšně ignorovala. Hodně četla a v osudech cizích lidí hledala pro sebe sílu, chodila na vycházky a poznávala to rušné město s odstupem a naprosto nezaujatě, se stejným nezaujatým odstupem se seznamovala s novými lidmi v okolí. Se sousedkou z bytu odvedle, mladší ženou se dvěma dětmi, s důchodcem z přízemí, věčně vyloženým v okně, s trafikantkou a pošťačkou. Ke všem těmto lidem se chovala vlídně a vzbudila v nich sympatie, ale sama dobře věděla, že je vnímá jako pouhé kulisy. Kulisy, které jsou vně její kukly, vzdálené a nepředstavující sebemenší nebezpečí, že by se mohly dostat k ní dovnitř a ublížit jí.

Veškerou svou energii napřela Eliška k jedinému cíli: dostat se ke své profesi, jež byla její životní láskou. Pročítala inzertní časopisy, obcházela galerie a získávala kontakty na výrobce keramiky a těch se pak vyptávala, zda nepotřebují pomocnici do své keramické dílny. Čtrnáct dnů neměla štěstí a už začínala být téměř zoufalá. Pak našla krámek trochu stranou od centra, ale přesto hojně navštěvovaný, neboť si už získal pověst kvalitou svých výrobků. Jak Eliška brzy zjistila, v krámku prodával jeden ze dvou bratří, kteří keramiku zároveň také vyráběli. Na její nesmělý a po tolikáté opakovaný dotaz, zda nehledají pomocníka, se dočkala odpovědi, v niž už skoro nedoufala.

„Kdo vás sem poslal?“ zněl dotaz mladého prodavače. „Rozhlásili jsme, že máme v úmyslu rozšířit výrobu, teprve předevčírem.“

Brzy se domluvili na tom, že jim Eliška přinese ukázat některé své výrobky. Udělala to ještě týž den a výsledkem celé akce bylo rozhodnutí: paní, bereme vás všemi deseti.

Od toho dne trávila Eliška v keramické dílně celé dny. Bratři Maškovi ji museli večer vyhánět, aby mohli zamknout a odejít domů.

„Novomanželka, a její muž ji sotva vidí,“ vrtěl nad ní hlavou starší Emil, který už dávno nebyl novomanžel a pyšnil se dvěma kluky. Mladší Petr, čerstvě zasnoubený, bratrovým slovům horlivě přikyvoval.

„Když už jste takoví tyrani a nenecháte mě jít do dílny o víkendu,“ smála se Eliška, „musím se pořádně realizovat aspoň ve všední dny.“

Měsíc toho strašného manželství už měla za sebou. Za ten měsíc se svým mužem nepromluvila více než deset holých vět. Vykali si a nijak se neoslovovali. Většinu času stráveného v jeho bytě prožila ve svém pokoji. Nenamáhala se mu oznámit, že začala pracovat a kde, a on se naopak nezajímal o to, kam časně ráno odchází a odkud se večer vrací. Pokud si dědeček představoval, že jeho podmínka oba mladé lidi, které měl rád, sblíží, šeredně se zmýlil. Žili vedle sebe jako naprostí cizinci a když na sebe náhodou někdy narazili, oběma to nebylo ani trochu milé. Absurdní bylo, že podmínky dědečkovy závěti dokonale splňovali: byli manželé a bydleli ve společné domácnosti...

3

„Ty už jsi duchem zase bůhví kde,“ vyčítala Martina. „No tak, Adame! Teda řeknu ti, že od té doby, co ses oženil, nestojíš za nic. A to jsi říkal, že ta svatba mezi náma absolutně nic nezmění.“

Adam se s povzdechem vrátil do přítomnosti.

„Promiň, Martino, jenom jsem se trochu zamyslel.“

„Trochu, jo? Sedíš a civíš tu takhle už nejmíň čtvrt hodiny. Jestli tě nudím a ty bys byl radši se svou ženuškou, tak si nedělej násilí a klidně si jdi, já tě nedržím.“

„Ale no tak,“ zavrčel Adam netrpělivě, „přestaň do mě rýt. Stačí mi, když v mém vlastním bytě existuje jedna ženská, která mi dává zřetelně najevo, že jsem ten nejbídnější lidský červ na téhle planetě, tak nezačínej ještě i ty.“

„A co jí vadí?“ vyjela. „Má na tebe papír, bydlí si v přepychovým kvartýru, za rok z ní bude milionářka, tak co se ofrňuje? To já na jejím místě...“ Náhle se kousla do rtu a zmlkla.

„Ty na jejím místě?“ zajímal se. „Ty by sis mě snad vzala kvůli těm penězům dobrovolně?“

„Ale jdi ty, co se střapčíš? Ty peníze by byly jen taková třešinka na dortíku s ohromně sladkou šlehačkou,“ zavrněla škádlivě a olízla mu ret. Jenže Adama tak snadno neuchlácholila. Odtáhl se. Byl si dobře vědom toho, že je v poslední době dost protivný, ale nedokázal si pomoci. Užíral se, kudy chodil, a pohrdal sám sebou.

Před pár dny si počkal na svou ženu v předsíni.

„Chystám se do Křtin podívat se na ten dům,“ oznámil jí. „Měla byste jet se mnou, abyste si nemyslela, že tam chci vzít něco cenného, co nám patří napůl. Který den se vám to hodí?“

„Nepojedu,“ sdělila stručně a chystala se zmizet ve svém pokoji.

„Počkejte, dům jsme zdědili napůl a já nejsem zvědavý, abyste mě pak obvinila z nějakého podrazu. Chtěl bych ten dům připravit k prodeji a předtím se musí vyklidit. Určitě je tam spousta věcí, které byste si chtěla odtud vzít, ke kterým vás vážou nějaké vzpomínky.“

„Vemte si tam, co chcete,“ řekla stroze, obešla jej a zavřela mu dveře svého pokoje před nosem.

Tímhle chováním jej dokázala spolehlivě rozzuřit tak, že viděl rudě, přesto si však byl dobře vědom toho, že si je zavinil sám. Ublížil jí. To pomyšlení ho ve dne v noci pálilo jako žhavý kov a nepřestalo ani tehdy, když se Elišce všechny modřiny i ten zraněný ret zahojily a přestaly mu jeho vinu viditelně připomínat.

K tomu všemu v něm navíc hlodaly pochybnosti, zda její odpor ke sňatku nakonec nebyl přece jen skutečný. Co když o svatbě kvůli penězům doopravdy neuvažovala, a to i přesto, že peníze zoufale potřebovala? A on, jemuž by se určitě brzy povedlo najít uplatnění v kterékoliv jiné firmě, on, který si žil v přepychovém bytě a ne ve vypálené zřícenině, udělal kvůli penězům největší špinavost svého života. Chvílemi uvažoval o tom, že ihned podá žádost o rozvod. Dá své nedobrovolné manželce svobodu a nebude po ní chtít ani peníze, které odevzdal Zemánkovi. Ano, jedině tak může částečně odčinit svou vinu. Jeho žena odejde zpátky do své zříceniny a na všechno zapomene.

Jenže to byl ten kámen úrazu. Dobře věděl, že nezapomene. Dobře věděl, že si až do konce života bude pamatovat tu noc, kdy k ní vtrhla horda násilníků. A to ani neví, co všechno jí udělali. Až ho obešly mrákoty při představě bezbranné ženy žijící na samotě, kde se nedovolá žádné pomoci, vydané napospas najatým lumpům. Dokáže tam vůbec ještě žít se svými vzpomínkami?

A dokáže on žít s vědomím, že k němu nějaký člověk cítí oprávněnou nenávist na život a na smrt?

Kdyby s ním aspoň trochu komunikovala, pokusil by se jí dokázat, že není ve všech směrech tak bezcitné zvíře, jakým se jí jeví být, ale ona každý jeho pokus o kontakt odkopne s takovým lhostejným nezájmem, že jej to pokaždé znovu a znovu rozzuří.

Do Křtin jel tedy včera sám. Dům, v němž dědeček strávil poslední roky svého života, jej přivítal chladem a zarostlá zahrada připomínala džungli. Na všech předmětech uvnitř domu ležela vrstva prachu a Adam se zde cítil stísněně. Nikdy neměl tento dům rád, tak, jako nikdy neměl rád ženu, kterou si dědeček vzal. Jezdil sem pouze na krátké návštěvy, nikdy tady nespal, a tak z domu znal jen obývací pokoj, jehož okno vedlo do zahrady, malou tmavou kuchyni a přízemní ložnici, v níž dědečka s jeho ženou v onen osudný den našel.

Nyní si připomněl, že Eliška zde strávila se svou babičkou celé své dětství. Po tomhle domě se proháněla jako malá hubená holčička s mrštnýma nohama, tady někde psala školní úkoly a modelovala z plastelíny figurky. Vydal se po schodišti do patra a hledal pokoj, který by vypadal jako dětský. Obě místnosti v podkroví byly zařízeny jako ložnice pro jednu osobu, ale v žádné z nich nenašel nic osobního, nic, co by mu napovědělo, že zde někdo strávil celé mládí.

Postupující šero mu připomnělo účel návštěvy domu. Vyndal blok a tužku a začal sepisovat seznam zařízení. Pak si uvědomil, že předtím, než si někdo nábytek odveze, musí se obsah skříní, zásuvek i psacího stolu vyklidit. Kousl se do rtu. Měla by to s ním dělat Eliška. Ona přece musí rozhodnout, co s oblečením po babičce, co s nádobím a knihami a nakonec, co s nějakými cennostmi v podobě šperků nebo prstýnků, které zde možná najde.

Adam povzdechl. Ona sem prostě nepojede, a tak je na něm, aby alespoň všechno sepsal. Otevřel první skříň a pustil se do práce.

V dědečkově prádelníku na dně našel klíček, o němž nevěděl, od čeho je, dokud nenarazil na zamčenou zásuvku psacího stolu. Když zásuvku otevřel, padl mu zrak na pečlivě zalepenou obálku nadepsanou „Pro mého vnuka Adama Velicha“ a označenou datem dědečkovy smrti. Když vzal objemnou obálku se zatajeným dechem do ruky, uviděl pod ní druhou obálku označenou jménem Elišky Synkové.

Nedočkavě svou obálku otevřel a vyndal z ní několikastránkový dopis.

„Můj nejdražší Adame,“ četl, „zakrátko se dozvíš, anebo ses snad už dozvěděl, obsah mé poslední vůle. Předtím, než se na mne rozzlobíš, že se snažím tak hrubě zasahovat do Tvého života, přečti si, prosím, pozorně můj dopis, a teprve pak suď mé rozhodnutí. Chtěl bych Ti vyprávět od začátku až do konce příběh svého života. Snad Ti můj příběh bude poučením, aby ses nedopustil stejné osudové chyby, jaké jsem se dopustil já.

Do té dívky jsem se zamiloval na první pohled. Bylo mi jedenadvacet a jí osmnáct. Byla krásná, veselá, milá, plná smíchu a pohody, ale také něžná a citlivá. Byla to láska, která potká člověka jedinkrát za život, a pokud ji nevyslyší, bude po celý život nešťastný.

Byl jsem příliš mladý, slabý a zbabělý a když jsem viděl naprostý odpor svých rodičů vůči Marii a slyšel jejich výhrůžky o vydědění, o tom, že se ke mně přestanou znát a přestanou mne podporovat na studiích, podlehl jsem. Neměl jsem ani tolik odvahy, abych se s ní rozešel osobně, napsal jsem pouze dopis na rozloučenou a se zlomeným srdcem jsem se oženil s Tvojí babičkou. Nechci, aby sis myslel, že Tvá babička byla zlá nebo špatná žena. Měla ráda mne i našeho syna a určitě trpěla pocitem, že ode mne nedostává tolik citu, kolik ho ona sama dávala mně. Bylo mi jí líto, ale nedokázal jsem si nařídit lásku k ní, k ženě, již mi vnutili.

Když jsem v osmačtyřicátém emigroval, sám sebe jsem ujišťoval, že nějakým způsobem dostanu svou rodinu k sobě, přitom jsem však dobře věděl, že mi vůbec nejde o mou ženu, ale pouze o syna, Tvého tatínka, kterému tenkrát bylo sedm let. Snad jsem už tehdy podvědomě tušil, že sám sobě lžu, a byl jsem smířen s tím, že svého syna už neuvidím, ale vidina svobody byla tak silná, že jsem se nemohl rozhodnout jinak. Tvé babičce jsem psal, ale nikdy mi neodpověděla. Myslel jsem si, že dopisy neprojdou přes železnou oponu, když tu mne jednou překvapil dopis od mého syna. Tvůj otec jej napsal tajně za babiččinými zády, když mu bylo sedmnáct, a od té doby jsme si začali dopisovat. Tak jsem se dozvěděl i o jeho časném sňatku, o tom, že jsem dědečkem, a za pět let potom i to, že jsem ovdověl. Na pohřeb své ženy bych se vypravil, ale dopis přišel až tři týdny po její smrti.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hrníček z lásky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.