TÁŇA KUBÁTOVÁ

Čas odpouštění

Edice POHODKY

Praha 2017

© Taťána Kubátová, 2017

Vydalo v roce 2017 nakladatelství Taťána Kubátová,

Janského 2367/97, 155 00 Praha 5,

web: http://www.tkweb.cz,

e-mail: tana@tkweb.cz

jako celkově 36. a 9. elektronickou publikaci v edici POHODKY

2. vydání

Obálku navrhla a zpracovala © Taťána Kubátová,

sazba Taťána Kubátová

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-87805-37-4 (epub)

ISBN 978-80-87805-38-1 (mobi)

1

Omítka toho domu byla poněkud omšelá, ale nebylo to tak hrozné, aby jej hned první pohled definitivně odradil. Richard sklopil oči k cedulce ve své pravici a pro jistotu ještě jednou zkontroloval, zda stojí skutečně před tou správnou adresou. Nebylo pochyb. Sedlákova padesát sedm je přesně to místo, kam má namířeno. Klidný prvorepublikový činžák na samém konci tiché ulice byl menší, než očekával. Kratší část přízemí zabíral malý krámek, kupodivu funkční, což bylo v tomhle zastrčeném místě trochu udivující. Kolik zákazníků denně si sem asi přijde koupit některý z vystavených dárkových předmětů vesměs balancujících na pomezí umění a kýče?

Kromě přízemí měl dům další tři patra, v nichž, jak Richard věděl, se nacházelo celkem šest bytů. Sedmým byl ten, který obývala tátova vzdálená příbuzná a majitelka domu, paní Šebestová, a zabíral zbylou část přízemí.

Vnější obhlídce věnoval Richard už jen jeden letmý pohled a pak přistoupil k domovnímu vchodu, který se nalézal hned vedle dveří do krámku. Pozorně se zahleděl na panel se zvonky a vzhledem k tomu, že jména byla umístěna zcela logicky, záhy už také tiskl ten, který byl nejníž.

Chvíli se nic nedálo, pak se otevřelo okno nejblíže vchodu a vykoukla z něj rozcuchaná hlava s hřívou šedivých vlasů.

„Ríša, žejo,“ spíše konstatovala, než se tázala majitelka hřívy, usměvavá a na první pohled sympaticky vitální pětašedesátnice.

„Přesně tak. Dobrý den, paní Šebestová,“ odtušil.

„Ahoj,“ odvětila zvesela paní Šebestová. „Co tak škrobeně? Klidně mi říkej teto Máňo. Vždyť já si tě pamatuju ještě jako malého frňouse. No, ty mě asi ne, viď? Byly ti asi čtyři nebo tak nějak. A mimochodem, dala jsem ti tehdy na prdel, ale to si asi taky nepamatuješ, co?“

Richard se zazubil.

„Pokud se od té doby váš poměr k mé osobě radikálně nezměnil, tak abych radši zase šel, ne?“ prohodil.

„No, záleží na tom, jestli se chystáš znovu mi dohola oškubat mé výstavní rododendrony, nebo ne,“ informovala jej teta.

Richard hekl samým zděšením a chytil se za hruď.

„To že jsem provedl? Bože, takový jsem byl spratek zralý pro šibenici?“ zvolal procítěně.

Čerstvě nalezená příbuzná se uchechtla.

„Počkej,“ řekla. „Přijdu ti otevřít. Je tu sice bzučák, dokonce bzučí, a moc hezky, jenom má jistou drobnou vadu. Neotvírá.“

Zakrátko se Richard octl v obytné kuchyni, zjevném centru tetina bytu. Netrvalo dlouho a na stole před ním stál kafáč s poctivým českým turkem. S trochu vytřeštěnýma očima se na něj zahleděl a bylo mu jasné, že tuhle zkoušku odvahy prostě složit musí, a basta. Kávu měl rád zásadně překapávanou a obával se, že pokud se mu na jazyk dostane jediné zrníčko z evidentně mohutné vrstvy lógru na dně hrnku, bude muset k ovládnutí dávivého reflexu vynaložit veškeré své úsilí.

Sám pro sebe se ušklíbl. Nějak měkne. Kdyby totiž začal průměrnému Evropanovi či Američanovi líčit, co všechno už ve svém životě dokázal pozřít, záhy by přišel o všechny posluchače, zato na nejbližší toaletě by byl slušný nával...

Teta před něj přistrčila buclatou porcelánovou nádobku.

„Cukr?“

Běžně si trochu cukru do kávy dával, ale nyní nechtěl riskovat, že by mohl mícháním rozvířit obávané zákeřné bahno u dna.

„Ne, díky, turka piju bez.“

„A to já si zase dám,“ pravila zvesela jeho společnice a vydatně hrábla lžičkou do nádobky. Buď se jednalo o jediný stravovací hříšek, anebo měla skvěle fungující spalování, neboť její postava rozhodně nesvědčila o nadměrné konzumaci sacharidů. Byla křehká a spíš než masitá docela značně šlachovitá.

Sympatické bylo, že teta šla rovnou k věci. Předem se připravoval na to, že bude muset pravý účel své návštěvy na hezky dlouho odsunout stranou a vykoupit se nejprve tím, že své osamělé příbuzné dopřeje důkladný křížový výslech. Jenže sotva odpověděl na dva tři dotazy týkající se zdravotního stavu svých rodičů a hrdinně se propracoval do poloviny odpudivé tekutiny ve svém hrnku, pohlédla teta ke kuchyňským hodinám.

„Václav mi kladl na srdce, ať tě dlouho nezdržuju,“ prohlásila. „Prý na tom ještě nejsi tak dobře, aby ses mohl dlouho poflakovat mimo domov. Takže jestli chceš a neodradil tě už pohled na barák zvenčí, můžeme se jít podívat na ten byt.“

Richard ochotně vstal a budovatelským krokem vykročil ke dveřím. Svou dychtivost značně přehrával v naději, že tak ospravedlní nedopitou kávu.

„Tolik snad zase nehoří, ne?“ zasmála se teta a bradou ukázala na jeho osiřelý hrnek. Když poměrně nedávno přibližně ze stejné vzdálenosti zíral na mambu černou, bylo v jeho tváři toho zděšení ještě o špetičku méně.

„Radši dost, díky,“ chytil se náhle spásné myšlenky. „Vlastně bych kafe ještě vůbec pít neměl.“

„Jé, tak to promiň, že tě svádím ke hříchu. Pány doktory je třeba poslouchat, to je marné.“

Teta vůbec netušila, jak se v něm při téhle poznámce všechno sevřelo. Pány doktory by ze všeho nejraději všechny vystřelil na Mars. Tedy skoro všechny. Ten, který před více než měsícem zavčas rozeznal příznaky tropické horečky a vlastně mu tím zachránil život, by si naopak zasloužil metál.

Na chvíli se v myšlenkách odpoutal od přítomnosti a vrátil se o čtyři roky zpátky. To tedy byl prokletý rok, jen co je pravda. Začal tátovou autonehodou v únoru, po níž táta zůstal na invalidním vozíku s nezvratnou prognózou doživotního postižení. Po zářijové tragédii, která mu převrátila naruby celý dosavadní život, se Richard sám sebe s hrůzou ptal, co se stane do třetice. Jako by to tušil... Dočkal se v listopadu. A bylo toho na něj už trochu moc. Dostal se do dnes už pro něj zcela nepochopitelného psychického stavu, v němž se dopustil věci, kterou by nejraději ze svého života beze stopy smazal. Dodnes před sebou vidí bledou tvář té doktorky a její vyděšené oči v momentu, kdy na ni chrlil svá slova o bílé mafii, která je tak dobře spolčená, že jí před zákonem vždycky všechno projde. Jeho nezakryté výhrůžky, že existují ještě jiné metody, jak se s ní vypořádat, byly nepochybně i žalovatelné, jenže on se v té chvíli doopravdy neznal. Dnes už se za ně styděl. Možná by měl onu doktorku vyhledat a omluvit se jí. Ale nač to sobě i jí připomínat. Určitě je ráda, že je to všechno za ní, stejně jako je rád on.

Stále pohroužen do vzpomínek následoval tetu chodbou ke schodišti.

„Počítej ale s tím, že byt je nezařízený,“ upozornila jej teta na odpočívadle mezi přízemím a prvním patrem, čímž jej vrátila zpět do reality. „Kopřivovi měli všecko skoro nové, tak si to s sebou odstěhovali do zrekonstruované vily. Je tam jenom kuchyňská linka a nějaký nábytek na míru v koupelně a předsíni.“

„To nevadí,“ ujistil ji Richard. „Spíš naopak. Jsem radši, když si budu moct všecko vybrat podle svého vkusu.“

„Tady bydlí paní Zárubová se svým hluchým manželem,“ promluvila teta Máňa v prvním patře a ukázala na dveře po své pravici. „Jediní neumělci. Jinak je to tu hotové umělecké hnízdo.“

„Kolik z nich je muzikantů?“ otázal se pohotově Richard.

„Neboj, muzikanti tu nejsou,“ ujistila jej teta. „Tady v tom větším bytě bydlí dvojice úspěšných architektů se dvěma dětma a o patro výš v bytě naproti tomu tvému herečka se spisovatelkou. Úplně nahoře, v tom větším bytě na pravé straně, sídlí akademický malíř pan Šotola s rodinou. No a nakonec hned naproti němu je rozhlasový moderátor se svým... ehm,... přítelem grafikem.“

„Hezký,“ zakřenil se Richard. „Ovšem pokud je umělecké nadání respektive menšinová sexuální orientace, ale ještě radši obojí dohromady, nutnou podmínkou pro bydlení tady, obávám se...“

Paní Šebestová jej se smíchem lehce plácla do ramene.

„Nemel nesmysly,“ pronesla žoviálně. Vzápětí už odmykala dveře většího z bytů ve druhém patře.

—

„Člověče, ten by teda rozhodně ušel!“

Dáša vpadla do Jitčina pokoje po vskutku ledabylém zaklepání a dokonce by se dalo úspěšně polemizovat o tom, zda k onomu diskutabilnímu zdvořilostnímu úkonu vůbec použila horní končetinu.

Jitka vzhlédla od svého notebooku a vyslala ke dveřím, potažmo k Dáše, znechuceně pohoršený němý pohled.

Dáša pozvedla ruce v teatrálně omluvném gestu.

„Sory, netušila jsem, že vášnivé obcování s múzama dokáže přebít veškeré tvé normální ženské instinkty.“

„Jaké normální ženské instinkty, prosím tě?“ žasla Jitka a potřásla hlavou. Rozpuštěné hnědé vlasy s nádechem do rezava jí při tom pohybu zakryly obličej. Hbitě popadla neposedný pramen třemi prsty pravé ruky a zastrčila si jej zpátky za ucho.

„Zvědavost přece,“ vyložila Dáša. „Nechceš mi snad říct, že sis nevšimla toho rachotu na chodbě.“

Jitka nastražila uši. Vzhledem k tomu, že kromě obvyklých a důvěrně známých zvuků běžného všedního podvečera v zastrčené klidné ulici k ní nic zvláštního nedoléhalo, znovu se na Dášu podezřívavě zamračila.

„Straší ti ve věži?“ otázala se mile.

Dáša zakoulela očima.

„Teda to tvoje pekelné soustředění. Ty jsi snad opravdu na úplně jiné planetě, když popisuješ ty své praštěné vysněné světy.“

Jitka bydlela s Dášou už skoro celý rok a za celou tu dobu se jí ani jednou nepovedlo přimět ji k tomu, aby si z jejích knih přečetla byť jen jedinou kapitolu. Přesto se Dáša o jejím psaní vyjadřovala s přezíravostí čistokrevné intelektuálky, navíc zkřížené s bohémem, která dávno podrobila každé její slovíčko zevrubnému rozboru.

„To víš, já se od těch tvých slaďáren ulepím a pak to ze mě nakonec ani nepůjde umejt,“ odfrkla posledně, když se Jitka zase střapčila, že nemá co kritizovat, když se na její knížku bojí i sáhnout, natož do ní nahlédnout.

„Jasně, ty musíš zůstat neposkvrněně rebelská a nekonformní,“ ušklíbla se tehdy Jitka.

Nyní se znovu zaposlouchala.

„Asi jsem z té fujtajblové romantické planety netrefila zpátky, ale já prostě nic neslyším,“ sdělila Dáše. „Teda kromě rádia od paní Zárubové, a to mi zase až tak překvapivé nepřijde, uvážíme-li, že dotyčná dáma dávno zapomněla, kde ten její přístroj má jakýkoliv použitelný knoflík.“

„Dobře, tak je zrovna chvíli klid, no,“ zavrčela Dáša. „Což ale nic nemění na tom, že ten rachot před chvílí by musela slyšet i mrtvola v pokročilém stádiu rozkladného procesu.“

„Aha. Ale teď záleží na tom, v jak moc pokročilém,“ děla Jitka.

Dáša na ni chvíli mlčky hleděla a neočekávanost její poznámky ji zjevně zaujala.

„Ty máš normálně potenciál na víc,“ sdělila jí posléze, „než jenom smolit blemcavej romantickej blivajz. Kdyby ses trochu zasnažila, tak se vsadím, oč chceš, třeba i o svoji poctivost, že nám napíšeš divadelní hru jak víno.“

Pojmem „nám“ mínila Dáša poloprofesionální divadelní seskupení, v němž se velmi aktivně angažovala coby herečka, zpěvačka, tanečnice a příležitostně i kulisačka.

„Promiň, ale o trýznivých duševních mukách vyvolaných pohledem na špatně rozkrojené rajské jablíčko psát neumím a nikdy umět nebudu,“ ujistila Jitka Dášu. „Jakož i o dilematech na hranici sebevraždy, zda počít dítě s pološíleným účetním, nebo se radši naučit hrát na dudy.“

„Nezesměšňuj cynicky naše avantgardní umění, povrchní a plytký produkte konzumní globální společnosti,“ okřikla ji Dáša výhružně.

Zdánlivá absurdnost Jitčiných slov nebyla zdaleka tak absurdní, jak by se mohlo na první pohled zdát. To by pochopil každý, kdo by se před měsícem zúčastnil premiéry hry nazvané „Vše v pr..., pouze láska v hajz.., aneb Zdravíme vás, pane cenzore,“ kterou měl momentálně Dášin spolek na repertoáru. Jitka si dodnes živě vybavovala, kterak pod dojmem premiéry, na niž se nechala neprozřetelně zlákat, půl noci probděla nad svým rozepsaným románem a vkládala svým hrdinům do úst ta nejplytčí a nejbanálnější vyznání lásky, jaká byla vůbec schopná vymyslet. Povedly se jí přitom mimořádně štěpné fráze, jaké byly jinak k nalezení pouze v brožovaných výtvorech hojně potištěných polonahými postavami obcujícími spolu ve zjevně velmi nepohodlných pózách. Bylo jí to jedno. Udělala by v té chvíli cokoliv, jen aby se od těch depresivních chmur co nejdříve očistila. Jistě, druhý den to přepsala. Přece jen si troufala tvrdit, že mezi zmíněnými brožovanými výtvory a jejími díly by se jistá, byť místy nepříliš zřetelná hranice, nalézt dala.

„A kdo by podle tebe ušel?“ demonstrovala vzápětí Jitka skutečnost, že s jejími ženskými instinkty to není až tak zcela beznadějné.

„Já vlastně přesně nevím,“ uznala Dáša, „jestli je to ten nový nájemník, nebo třeba jenom šéf stěhováků, ale fešák je každopádně. A zatímco ostatní chlapi vláčejí nábytek jako burlaci na Volze, stojí tam mezi dveřma s rukama v kapsách a diriguje.“

„To brzo zjistíš,“ prohodila Jitka. „Jak tě tak znám, ještě dneska večer mu budeš pod průhlednou záminkou zvonit u dveří. Doufám, že si nevymyslíš nic nudnějšího, než že ti do jeho bytu utekla cvičená kobra Vilemína. Protože jak jsi tvrdila Pepovi s Edou, když se sem nastěhovali, že od nich cosi prosakuje, to bylo hodně slabé. A hlavně dokazatelné, že kecáš.“

„Jasně, zatímco cvičená kobra je dokonale nedokazatelná,“ ušklíbla se Dáša.

„To si piš.“

„A navíc jsem se v případě těch dvou namáhala zbytečně,“ odfrkla Dáša. „Zase teplouši. Jako kdyby Artur s Erikem nestačili.“

„Nemyslela bych, že ten nový skýtá kdovíjaké zářné perspektivy,“ odtušila Jitka suše. „Vzhledem k tomu, že se stěhuje do třípokojáku, koštuju to na manželku a aspoň jeden kousek nadějné budoucnosti.“

„Nic takového přece paní Šebestová neříkala. Pořád mluvila jenom o svém prasynovci... hm, ostatně je-li ženatý a dětný, dá se s dost velkou pravděpodobností předpokládat, že své specifické vybavení používá tím nudně klasickým, nicméně příjemným způsobem, ke kterému ho příroda primárně stvořila.“

„Jo, ale laskavě ho nech, aby ho používal výhradně za účasti své manželky,“ zpražila ji Jitka.

„No dobře, přizvat ji můžem,“ připustila Dáša zvrhle. Jitka si ji přeměřila bohorovným pohledem a nenamáhala se s jakýmkoliv komentářem. Dáša ji ráda provokovala. S velkou oblibou jí předhazovala, že je cukrová panenka sotva vypadlá z hnízda, která se navíc, když utrží sebemenší bebíčko, do toho hnízda může zase honem vrátit. Nikdy se sice natolik otevřeně nebavily, aby mohla mít přesný přehled o Jitčiných intimních zkušenostech, přesto onu číslici hravě uhádla. A velmi ráda komentovala a činila na ni všemožné narážky. A tak, když Jitka nereagovala, přitvrdila.

„Na mě je možná trochu starej, ale k tobě by seděl,“ pronesla. Dáša byla o šest let mladší než Jitka, takže jí bylo šestadvacet. „Navíc,“ dodala zlomyslně, „vypadal tak trochu zhýrale, tudíž bych řekla, že by pro tebe mohl znamenat šanci seznámit se s temnými stránkami života, o kterých nemáš prozatím ani páru. Kruciš,“ vydechla zasněně, „třeba bys konečně začala psát něco zemitějšího a živějšího než ty své věčné rokokové panenky.“

„Které máš všechny v malíku,“ doplnila za ni Jitka jízlivě.

Dáša nechala její poznámku bez povšimnutí.

„Budeme muset vymyslet, jak vás seznámit,“ pokračovala v hlasitém uvažování.

„Hravě,“ ušklíbla se Jitka. „Prostě tam pro Vilemínu půjdu já.“

Dáša na ni zaostřila zrak. „Pro koho?“

Jitka obrátila oči v sloup.

„Jak se vůbec dokážeš naučit roli, když si ani dvě minuty nepamatuješ jméno naší cvičené kobry?“

Z vedlejšího bytu se ozval rachot a buchot.

„Ha,“ zvolala Dáša vítězoslavně. „Teď už to doufám slyšíš, ne?“

Jitka nedbale pokrčila rameny a mimoděk stočila zrak zpět na monitor svého notebooku.

Dáša si pohrdavě odfrkla.

„Snaživě tady se mnou konverzuješ, ale stejně jsi tu jenom napůl,“ pronesla znechuceně.

„Tak si zkus vybavit, jaká je sranda s tebou, když se učíš roli,“ zpražila ji Jitka. „Já jsem při svém psaní aspoň potichu. Vzpomeň si, jak to v tvém případě bylo dvakrát jen o fous, a užuž by paní Šebestová volala policajty. Co policajty, rovnou protiteroristické komando.“

Dáša ji obdařila znechuceným pohledem. „Víš co, radši se půjdu mrknout špehýrkou, jak celá akce pokračuje. Bude to určitě zábavnější než jakási náměsíčná literátka.“

Sotva se za Dášou zavřely dveře, Jitka znovu sklopila zrak k monitoru a položila ruce do pohotovostní polohy vedle klávesnice. Jenže přetrženou myšlenku ne a ne navázat. Přitom měla zpolovice vymyšlenou takovou fajn vtipnou scénku... jak jen to bylo? Tomáš řekl, aby nezapomněla nařídit budík, a Lenka mu na to opáčila, že než ten starý křáp by byl jistější sousedovic kohout. A to i v případě, že by kolem sousedního dvora právě podezřele kroužila tlupa kočovnic s nápadně nařasenými sukněmi. K tomu Tomáš podotkl něco, nad čím by se měly čtenářky popukat. Ale co to jenom bylo? Dášin vpád jí připravenou repliku dočista vygumoval z hlavy.

Jitka se napřímila a nevnímajícím pohledem se zahleděla z okna. Po chvíli snahu vnořit se zpátky do děje vzdala. Její hrdinové se k ní odmítali vrátit a místo nich u ní stále setrvávala předchozí návštěvnice.

Špičkování s Dášou Jitku bavilo, ale přesto se po každé takové přestřelce cítila tak nějak prapodivně a stísněně. Mnohem lépe se jí popichovalo se svými sourozenci a jejich partnery. Zamyslela se, čím to může být. Vždyť příslušníci její rodiny dovedli být také hezky jízliví, kameňáky trousili jak na běžícím páse a nikterak se navzájem nešetřili, tak v čem ten rozdíl spočívá?

Mimoděk vstala a přiloudala se k oknu. Zrak jí padl na skříňový nákladní vůz pomalovaný pestrým logem nějaké nábytkářské firmy, který se právě pracně otáčel na slepém konci jejich ulice. Bylo zřejmé, že jeho výskyt v těchto končinách souvisí s novým sousedem. Jak asi ten příbuzný paní Šebestové vypadá? Nastěhoval se s rodinou? Anebo žije pouze s partnerkou? Sám asi sotva. Nikdo nežije sám, anebo přinejmenším ne ten, kdo je aspoň trochu zajímavý. Možná je homosexuál. Do jisté doby brala jejich existenci jako cosi z říše báchorek, jenže pak najednou jako by se kolem ní začali doslova rojit. Je to tím, že je dřív nevnímala, anebo se začali víc ukazovat? Či se snad jedná o věc prosté náhody?

Netrvalo dlouho a Jitka se přistihla při nehorázném snění, k němuž ostatně nikdy neměla příliš daleko. Než se nadála, nový soused už měl tvář, vlasy i tělo a hned poté, jen co se trochu rozkoukal, už jí ležel u nohou a škemral o její lásku. Ba ne, tak to nebylo. Škemravé chudáky nesnášela. Kdepak, bojoval o její lásku hravou duchaplností, dech beroucí mužností a nečekanou něhou svítící z jeho jinak rozhodného pohledu.

Jitka se ušklíbla a položila si naléhavou otázku, v kolika letech se její představy přestanou ubírat tím nudně jednotvárným směrem, jen co se v jejím okolí objeví jakýkoliv muž. Je tohle normální? Ostatní ženské se určitě takovému pitomému snění neoddávají. Ani její hrdinky takové nejsou. Ty se o nové exempláře mužského pohlaví, vyskytující se v jejich okolí, zásadně nezajímají a když už o ně zakopnou, seznamují se s nimi krajně neochotně. Jednou provždy se zapřisáhly, že žádného chlapa nechtějí v životě vidět, a za tím si stojí tak důsledně, až je z toho chudák hrdina vždycky celý usoužený. A to mají za sebou leckdy menší trable s láskou než jaké prožila ona.

Jenže opravdu je nenormální ona, nebo spíš ty její hrdinky? Její sestra Bára se rozvedla. Sotva rok po rozvodu už zkoušela nový vztah a ani předtím plamenně neprohlašovala, že už nikdy v životě nemíní mít s tímhle divným živočišným druhem nic společného. Ten první porozvodový vztah sice nevyšel, ale nevzdala to a dnes je tomu už pár měsíců, co je znovu šťastně vdaná. Jejich bratr Honza se také nezatvrdil. Že s Káťou ještě i po roční známosti stále jen kamarádí, je pouze vinou jeho pitomé umanutosti, s níž si vzal do hlavy, že partnerku, která nesportuje, už nikdy více. No, když vás vaše nesportovní manželka zradí s podobně nesportovním manželem vaší sestry, zatímco vy se ségrou si honíte tělo, asi není moc čemu se divit. Každopádně ale v jeho rozhodnutí nefiguruje ono heslo „nikdy více“ tak hojně proklamované Jitčinými hrdinkami.

Co když její hrdinky vážně nemají s realitou nic společného? Co když naopak ona je nudně normální, když jí při setkání s každým novým mužem automaticky naskočí otázka, jestli by třeba tenhle nemohl být konečně ten pravý?

Mimoděk zavrtěla hlavou. Aspoň tři nebo čtyři roky po Zdeňkově smrti se opravdu nebyla ochotná s nikým seznamovat a opravdu ji žádný muž nezajímal. I když v té skládačce jejího života ono volné místo zelo velmi výrazně, zuřivě a zcela iracionálně se bránila tomu, aby se je kdokoliv, kdo nebyl Zdeňkem, pokoušel zaplnit. Posléze už ji zuřivost přešla a ona se začala o nějaké vztahy pokoušet, ale že se rána zacelila, poznala teprve asi tak před rokem, když chodila s Erikem. Brrr, trapná historka.

Pomyšlení na vztah, který, byť z pochopitelných důvodů nikdy nenaplněný, jí po citové stránce dal co proto, ji vrátilo do přítomnosti. A náhle, bůhví proč, jí prolétlo hlavou jasné poznání: už ví, co jí tak nesedí při debatách s Dášou. Kalendovic špičkující se banda pokaždé skončí své popichování hurónským chechotem. Jenže viděla ona vůbec někdy Dášu, jak se směje? Tedy pokud jí to nepředepisovala divadelní či jí samou zrežírovaná role? Snad vůbec nikdy, a v tom je ten zakopaný pes. Zvykly si šroubovat své absurdní dialogy až kamsi do surreálna, kde zůstanou viset, aniž by byly shozeny následným osvobozujícím chechotem. Čí je to vina? Její, nebo Dášina? No, ze všeho nejspíš se v té cáklosti navzájem mile doplňují a ani jedna nechce být tou, která vyprskne jako první...

Jitka si uvědomila, že se pomalu setmělo. Hernajs, místo aby využila skutečnosti, že měla dnes krátký den, a vyběhla si do lesa, bude teď potmě jako pitomec kroužit v parku u hvězdárny. Les pokrývající svah mezi Barvičovou ulicí a Žabovřeskami měla sice přímo na dosah, ale za tmy by si do něj v žádném případě netroufla. Na chvíli ji přepadla lenošná myšlenka běhání dnes vynechat, ale rychle ji zapudila...

Odmalička byla nesportovní. Pravý opak svých dvou starších sourozenců. Honza s Bárou byli šílenci, kteří pořád někde lítali na kole, lyžovali nebo aspoň chodili na dálkové pochody, zatímco ona si raději někde v poklidu malovala nebo vymýšlela dobrodružné příběhy. Vlažný vztah ke sportu přetrval i do její dospělosti a pokud už začala umírněně pěstovat turistiku, tak jen díky svému vzdělání, které jí odhalilo, jak je nedostatek pohybu pro organismus škodlivý. Poté, co se před rokem odstěhovala z rodičovského domu, kde poměrně pravidelně chodila venčit jejich rodinného psího miláčka, zcela nekompromisně si naordinovala pět kilometrů denně. Nejprve chodila, ale ta hodina, kterou jí chůze zabrala, jí připadala nekonečná. Před pár měsíci na to vyzrála: bude běhat, aby to měla rychleji za sebou. Zakoupila kvalitní obuv a další vybavení, obrnila se proti pocitu trapnosti a vyrazila k nejbližší zeleni. Postupně si vytýčila několik přibližně stejně dlouhých tras a pokaždé si jednu z nich zvolila podle chuti. No, spíš podle té nejmenší nechuti. Po delším běhu se jí většinou vyplavily endorfiny, takže zpět dobíhala nadšená a neschopná pochopit, proč že se jí vždycky tak nechce, když je to běhání tak úúúúžasné. Příště se ovšem situace navlas opakovala...

„To máš jak s chlastem,“ poučila ji Dáša. „Někdo si párkrát čuchne ke špuntu a už v tom jede. A někdo může kácet denně tři panáky vizoura a pak si dá klidně libovolně dlouhou pauzu, aniž by se mu po něm škytalo.“

„Houby,“ oponovala Jitka. „Podle tvého přirovnání by se ten chudák musel do svého vizoura každý den znovu nutit. Ty někoho takového znáš? Já teda ne.“

„No dobře. Tak je to třeba jako se sexem. Vůbec se ti nechce, chlap tě přemluví a ty se pak rozjedeš tak, že nestačíte oba zírat. Tohle přirovnání už ti sedí? Anebo jsi už dávno zapomněla, jaké to vůbec je?“

„Prej to je nachlup stejné jako s ježděním na kole nebo s plaváním. Taky to nezapomeneš,“ zazubila se Jitka, která se v Dášině přítomnosti už dávno odnaučila upadat do rozpaků, ať už Dáša použila jakkoli těžký kalibr.

Pohled na teploměr Jitku ujistil, že tenká větrovka přes mikinu by mohla stačit. V předsíni zašněrovala boty a když rozsvítila na domovní chodbě, padl jí zrak na dveře protějšího bytu. Cedulka se jmenovkou na nich ještě nebyla, ale za nimi se ozýval šramot a občasné tupé bouchnutí svědčící o tom, že nový nájemník zde už zůstane, anebo aspoň pilně pracuje na tom, aby se tak v dohledné době stalo.

Seběhla po schodech a vyrazila po chodníku vedoucím podél lesa.

—

„Teto, ale vážně jen na chvíli,“ varoval Richard paní Šebestovou hned mezi dveřmi jejího bytu, kam si jej odvedla z druhého patra. „Mám tam pořád strašný binec. Myslím, že dneska to ještě vzdám a půjdu spát k našim.“

Teta jej usadila k jídelnímu stolu a nabídla mu čaj. S díky odmítl a nechal si nalít do sklenice minerálku.

„Asi teď mluvím trochu sama proti sobě, ale stejně mi není jasné, proč nezůstaneš bydlet u vašich nastálo. Patrová vila pro tři lidi, to je mnohem víc, než co má většina obyvatel téhle země,“ promluvila teta.

Richard zavrtěl hlavou.

„Jakmile se člověk už jednou od rodičů odpoutá, neměl by se vracet. Je to jako kdyby selhal, neuspěl, zkrátka jako by se mu nepovedlo ustát svůj život na vlastních nohách.“

Teta se zasmála.

„Moc dobře vím, kolik tys toho ustál. Nemyslím si, že bys měl zapotřebí něco si dokazovat.“

„O to nejde,“ oponoval Richard. „Potíž je v tom, že mimoděk vzbuzuješ takové pocity ve svých nejbližších.“

Už při minulé návštěvě jej teta po několikátém oslovení okřikla, ať jí proboha pořád nevyká, když už mu to tykání ve čtyřech letech tak hezky šlo. Nyní se na něj tázavě podívala.

„Jaké pocity?“

„Že jsi študentík, na kterého je potřeba dohlížet. Kdepak, často se u nich zastavím, ale bydlení chci mít svoje se vším všudy. Nežil jsem s nima od maturity a nehodlám s tím začínat.“

„Nakonec máš asi pravdu,“ uznala teta. „Ještě aby ti tak máma nařizovala, v kolik máš být doma, až půjdeš na rande.“

Richardovi bylo jasné, že jej teta tak docela nepochopila, ale nechtělo se mu své pocity vysvětlovat. Cítil se unavenější, než mu bylo milé. Dnes absolvoval svůj první pracovní den po oficiálním jmenování do ředitelské funkce. S celým chodem tátovy firmy se postupně seznamoval během několika uplynulých týdnů, neboť začal už v době rekonvalescence, ale to si jen třídil dojmy a postupně vypracovával strategii, jak podnik co nejlépe vytáhnout z potíží. Nyní se dostal do fáze, kdy bude zapotřebí tu strategii realizovat, a bylo mu předem jasné, že spoustu lidí to bude pěkně bolet. A jako prvního tátova dlouholetého zástupce, který podle nezpochybnitelných výsledků Richardových rozborů nese na současném neutěšeném stavu hlavní vinu.

Richard sáhl po sklenici a dlouze se napil. Tohle zařizování nového bytu, i když nejtěžších úkonů se sám nezúčastnil, mu rovněž nepřidalo. Ale chtěl celou situaci co nejdříve stabilizovat. Ne že by snad nebyl schopen žít v provizoriu, ostatně žil tak po celé uplynulé čtyři roky, ale věděl, že má-li se naplno soustředit na splnění všech svých plánů, nastolení jistého stereotypu je zcela nezbytné.

Jako by mu četla myšlenky, teta se náhle zeptala:

„Co tě přesvědčilo, aby ses vrátil do Brna?“

„Naši se s tebou o tom nebavili?“ podivil se. „Myslel jsem, že jste teď docela v kontaktu. Mimochodem, proč až teď, po těch letech? Nějaký rodinný rozbroj? A jaký je přesně váš příbuzenský vztah?“

Teta se na něj zazubila. „Abychom neskončili tak, že se oba budeme ptát a nikdo odpovídat. Dobře, začnu. S vašima jsem se nevídala už od těch tvých čtyř let, protože jsem se na dlouhé roky odstěhovala na druhý konec republiky. Naši tátové, tedy můj a tvého táty, byli bratranci, takže příbuzenský vztah víceméně nulový. Zpátky jsem se přesunula až po revoluci, když mi vrátili tenhle dům, který patříval mým rodičům. Nějak jsem už na vaši rodinu poztrácela kontakty, tak jsem to nechala být. Až pak jsem na jednom pohřbu, kde jinde se taky obvykle celá rodina sejde, tvého tátu potkala a ty kontakty se znovu navázaly. Poté, co měl tvůj táta tu nehodu, začali jsme se stýkat trochu víc. Takže jak vidíš, žádné temné rodinné drama. A teď ty.“

„Co že ses to ptala?“ získával Richard čas.

„Na tvou motivaci vrátit se sem. Jenom firma?“

„Jó, tak to mi kladeš těžkou otázku,“ přiznal Richard. „Ale firma v tom hraje dost velkou roli.“

„Proč ji jdeš zachraňovat, když se jí prostě může táta zbavit a v poklidu si užívat odpočinek?“

„Jasně, hlady by naši rozhodně neumřeli. Jenže táta tu firmu budoval patnáct let. Má k ní vztah. A navíc si dovedu představit, jak by se cítil, kdyby měl po tolika letech usilovné práce žít v podstatě z máminých peněz. A já... stejně jsem neměl jiné životní plány. Možná bych ještě pár let cestoval, ale na celoživotní program to nevydalo. Je to jako kdyby člověk chtěl mít celý život prázdniny. I ty nakonec omrzí.“

„Viděla jsem na kabelovce některé filmy, na kterých jsi spolupracoval,“ informovala jej teta. „A neměla jsem teda zrovna pocit, že byste si užívali prázdniny. Ta špína a ty nemoce místama, muselo to být příšerné.“

Richard dopil svoji sklenici.

„Někdy jsem měl pocit, že kamera ze vší té atmosféry dokáže zprostředkovat tak maximálně dvacet procent,“ vyslovil pomalu a pak se zvedl. „Promiň, nechci být nezdvořilý, ale přece jen asi pojedu. Dnes to do stavu schopného bydlení beztak nedotáhnu, tak svou činorodost radši nebudu přehánět. Dám si ve městě nějakou véču a pak se půjdu vyspat k našim. Mimochodem, můžu tě pozvat?“

Teta jej zjevně nechápala. „Pozvat?“

„Na tu večeři,“ objasnil.

„Ale jdi,“ zasmála se teta, „myslím, že jsi schopný opatřit si atraktivnější dámskou společnost.“

„Myslím to vážně. Zvu tě.“

„Jsi opravdu zlatíčko,“ ujistila jej teta, „ale mě z baráku ven nedostaneš. Jsem líná jako veš a upřímně řečeno, ten žvanec už mi moc neříká. Večer si dávám jen zbytek polívky od oběda a víc ani nezvládnu.“

„Takže dostanu košem,“ ujišťoval se Richard.

„Naopak, dostaneš volné pole působnosti, abys zapracoval také na nápravě svého soukromého života,“ opáčila vesele. Richard se ušklíbl.

„Ten teď bude muset dost dlouho počkat na vedlejší koleji,“ řekl jí. „Není kapacita. Priority jsou nastavené úplně jinak.“

„Však on se o své slovo přihlásí,“ zaprorokovala si teta.

Richard se rozloučil a zakrátko už nasedal do zbrusu nového auta zakoupeného před několika dny, které nechal zaparkované naproti domu pár metrů od rozsvícené pouliční lampy.

Nějak se mu nedařilo zvládnout grif potřebný k rychlému odemčení zpátečky a chvíli se mořil s mechanizmem zámku. Tohle už není normální. Vypadá to na reklamaci.

Když se nakonec s úlevným povzdechem napřímil a chystal se zastrčit klíč do startéru, všiml si postavy, která se poklusem blížila ulicí. Patřila štíhlé a zřejmě nepříliš vysoké ženě, z níž ovšem rozeznával prozatím jen siluetu. Postřehl, že má dlouhé vlasy, neboť jí na hlavě do rytmu poklusu kmital rozevlátý ohon, ale do obličeje jí neviděl. Přesto jej čímsi nedefinovatelným zaujala natolik, že si s nevysvětlitelnou naléhavostí přál, aby nevběhla do některého z domů na své trase, ale dostala se co nejblíže k němu. Zdálo se, že bude mít štěstí. Jak se blížila, postupně o ní sbíral další poznatky. Měla rovné, štíhlé a nijak přehnaně vypracované nohy v dlouhých elastických kalhotách, volnou jasně modrou větrovku a už na první pohled kvalitní běžecké boty.

Richarda bavilo pozorovat ji takto neviděn z nitra temného auta. Bál se, že proběhne kolem něj a zmizí za ohybem cesty kopírující okraj lesa, ale pár metrů od jeho auta žena zpomalila a nakonec se zastavila. Pro své pomalé popocházení určené k vydýchání a k sérii protahovacích cviků si nemohla vybrat lepší místo, než bylo těch pár čtverečních metrů chodníku pod nejbližší lucernou. Teď už byl Richard v momentech, kdy se příhodně natočila, schopen zahlédnout i její obličej. A jakmile se tak stalo, na chvíli zůstal zcela nehybný. Tuhle tvář jako by už někdy viděl, nebo přinejmenším hodně podobnou! Zrychlil se mu tep a on čekal, až se k němu žena otočí tak šikovně, aby si ji mohl znovu pečlivě prohlédnout. Její profil s malým nosem, lehce vypouklým čelem a dokonale vyváženou bradou mu nic neříkal. Vlastně ji tehdy z profilu ani neviděl. Ale v okamžiku, kdy opět zahlédl její výrazné oči a hezky vykrojené rty z ánfasu, a trvalo to jen pár zlomků sekundy, byl o její totožnosti přesvědčen téměř stoprocentně. Kdepak, na tuhle tvář se mu sotva kdy podaří zapomenout.

Richard si uvědomil, že musí zůstat sedět v temnotě svého auta tak dlouho, dokud žena nezmizí z dohledu i doslechu. Kdyby nyní nastartoval a odjel, zřejmě by ji nejprve polekal a poté v ní vzbudil dohady, zda na ni kdosi v tom autě nečíhal záměrně. Děsit právě tuhle ženu bylo ovšem tím posledním, co by si přál. Toho si od něj už zažila vrchovatě. I když... možná se celé ty roky mýlí. Možná jej vůbec nebrala vážně a mávla nad jeho výhrůžkami rukou, jen co se jí ztratil z očí. Ostatně, nasvědčoval by tomu i fakt, že proti němu nepodnikla žádné právní kroky. A mohla by. Na rozdíl od té její byla jeho vina, tedy alespoň ta, na kterou pamatují zákony, zcela zjevná. Dokonce si vyhledal paragraf, který by proti němu mohla použít, včetně trestní sazby, která činila jeden rok. Mohla ho klidně zničit. Dal jí do ruky zbraň, kterou by na jejím místě neváhalo použít devadesát devět procent jiných. Proč to vlastně neudělala?

Tenkrát se opil. Pak se dopotácel k rodičům a nenapadlo jej nic chytřejšího, než na sebe vyžvanit, co provedl. Od té chvíle jej máma vytrvale nabádala, aby na nic nečekal a šel se jí omluvit. Neudělal to. Nemohl.

„Já se mám omlouvat jí?“ vykřikoval. „Jí? Té, která nám všem zničila život? Hanba by mě musela fackovat! No tak ať mě žaluje! Ať na mě pošle toho svého slizkého právníka, co je tak schopný, že za peníze vydupe nevinu i pro toho nejsprostšího vraha! Ať si mě klidně pošlou sedět! Je mi to jedno. Mně už se beztoho nic horšího stát nemůže, tak ať si spánembohem poslouží!“

Právník se neobjevil a on dodnes nechápal proč.

Žena se naposled předklonila ke špičkám svých sportovních bot, poté se napřímila a sáhla do kapsy bundy, z níž vylovila svazek klíčů. Našla ten správný a rázně jej zastrčila do zámku domovních dveří. Dveří toho domu, do něhož se právě nastěhoval Richard.

—

Když se Jitka vrátila z běhání, zjistila, že šustot a buchot odvedle už ustal. Ani od její spolubydlící jí žádné rozptylování nehrozilo, neboť Dáša měla dnes večer službu až do zavírací hodiny. Pizzerie, v níž si vydělávala jako servírka, končila v deset. Než se dostane domů, bude víc než půl jedenácté.

O několik hodin později zvedla Jitka hlavu od obrazovky svého notebooku a zahleděla se směrem k předsíni. Šramot klíče v zámku by ji za normálních okolností nevyrušil, ale dnes se nějak nedokázala soustředit. A to i přesto, že v celém bytě byl až do téhle chvíle božský klid.

Jitka dobře věděla, že by beztoho měla jít spát. Zítřejší ordinaci má už od sedmi a ona rozhodně nebyla z těch, kdo se dostavují o půl hodiny později s bohorovným přesvědčením, že pacienti stejně nemají lepší životní náplň než sedět v jejich čekárně. Dášin příchod tedy vzala jako pokyn k ukončení práce a v co nejkratší době notebook sbalila a uložila do zásuvky ve stole. Poté vyšla do předsíně. Dáša se právě zouvala a dala si pozor, aby hezky po bohémsku rozhodila každou botu do jiné části předsíně, kde už se ostatně válely jejich kamarádky. Jitka při té provokaci nehnula ani brvou. Pokud by ji měl vyvést z míry každý Dášin prohřešek proti pořádku, musela by ji už dávno zabít, anebo se aspoň s řevem odstěhovat zpátky k mamince.

„Už se ti stalo,“ neodpustila si přesto drobné rýpnutí, „že jsi šla ven s každou botou jinou?“

„A ne jednou,“ ujistila ji Dáša. „Mám totiž takovou divnou libůstku brát si vždycky jednu botu levou a jednu pravou.“

Jitka se pobaveně ušklíbla.

„Jsou i horší úchylky,“ ujistila ji. „Tohle bych na Černovice ještě neviděla.“

„Když to říká specialistka tvého kalibru, hned se cítím líp,“ opáčila Dáša. „Nevidělas moje pantofle?“ zeptala se vzápětí. Jitka na ni pohlédla nadmíru podezíravě. Takováhle laciná nahrávka na smeč nemůže být vyřčena bez postranních úmyslů.

„Na lustr ses dívala?“ otázala se mile.

„Tam je dávám v pondělí. A dneska je snad středa, ne?“

„Jasně, pětatřicátého.“

„Tak vidíš.“

„Doufám, žes jedla,“ vložila náhle Jitka do dialogu zdánlivě nesourodou vsuvku.

„No jó,“ odvětila Dáša ledabyle.

„Hubneš zase, se mi zdá.“

„Houby. Jsem vyžraná jak prase.“

„Prase? Leda tak s červenkou a na cestě do kafilerie. Neblbni, Dášo, víš, že mám rentgenové oči.“

„Za týden jdu na casting!“ osopila se na ni Dáša. „A dobře víš, že kamera...“

„Přidává aspoň deset kilo,“ dokončila za ni Jitka. „To známe. A na jakou reklamu to bude tentokrát?“

„Tfuj tfuj, ať to nezakřikneš. Tentokrát žádná reklama. Seriál, vole. A neptej se který, protože ti to stejně neřeknu. Přináší to smůlu.“

Jitka po ní střelila podezíravýma očima.

„To je fakt?“ ujišťovala se.

„Čestné pionýrské a ať visím.“

Jitka se zatvářila přísně.

„A stojí ti nějaký odpadní konzumní produkt, a to jen cituju tvá vlastní slova, za to, abys zase spadla do bulimie, když už se z ní rok úspěšně hrabeš?“

„Nešil,“ řekla Dáša. „Nikam nepadám. Prostě se jen trochu omezuju. Ale co do mě vejde, ven se nedostane. Teda aspoň ne tím špatným koncem.“

„Přísaháš?“

„Slavnostně přísahám,“ zadeklamovala Dáša procítěně a ušklíbla se. Jitka věděla, že víc, než jí věřit, dělat nemůže, a tak raději debatu ukončila a šla si čistit zuby.

„Proč ty ses nedala na nějakou humanitární misi,“ zavolala za ní Dáša. „Mohla sis své samaritánské sklony vybíjet daleko užitečnějc než tady buzerovat jenom mě.“

Jitka vykoukla z koupelny.

„Chtěla jsem. Ale zubaře neberou. Takže máš smůlu.“

„Proč je neberou?“

„Jelikož na zuby se neumírá,“ opáčila Jitka a definitivně se zavřela v koupelně. Hned poté si uvědomila, co to vlastně vyslovila.

„Teda aspoň většinou ne,“ dodala polohlasně a po zádech jí přeběhla zimnice.

2

Začali se muchlovat hned v předsíni.

„Hugouši, ty potvoro chlupatá, no pocem, to víš, že ti pořádně zvalchujem kožich!“

Jitka zabořila ruce do Hugovy husté černé srsti a zatímco on se pokoušel splnit svůj závazek nenechat ani čtvereční centimetr jejího povrchu neoslintaný, ona se o totéž snažila v oblasti drbání.

Dnešní nedělní oběd bude komorní. Tytam jsou časy, kdy neúčast na téhle akci mohla omlouvat pouze vlastní smrt. Ještě před svatbou se Zbyňkem oznámila Bára nekompromisně, že vzhledem k  existenci Zbyňkových rodičů, neméně milujících jako jsou ti její a majících tudíž stejné nároky na jejich společnost, se budou dostavovat na společný rodinný oběd pouze každou druhou neděli. Máma, ačkoliv nebývala logickým argumentům přístupná příliš často, se s tím kupodivu docela dobře smířila. Nakonec respektovala Bářino přání nevázat se na rodinnou akci každý týden i poté, co Málkovi odlétli jako každý rok do teplých krajin. Protože si Bára se Zbyňkem vybrali k návštěvám ten týden, v němž si Honza bral děti, budou dnes chybět u oběda všichni čtyři.

Mezi dveřmi se objevila máma.

„Ahoj, Jituško, to jsem ráda, že jsi tady,“ vítala ji. „Poslední člen rodiny, na kterého je spoleh.“

Jitka ustala ve valchování Hugova kožichu a tázavě k ní vzhlédla.

„Co se děje?“ zajímala se.

„Honza volal z práce, že tam mají havárku a nepřijde ani on, ani táta.“

„Jakou havárku?“ polekala se.

„Ne, nic, žádné drama, jen se jim porouchala jedna linka právě uprostřed rozdělané várky.“

„Tak to je docela drama,“ oponovala Jitka. „Jak rychle jim to opraví?“

„Zatím se neví. Ale ta várka už jim samozřejmě překynula, takže je nejspíš celá na vyhození.“

Kalendova rodinná pekárna jela na nepřetržitý provoz a spolehlivě zásobovala dost značnou část města i jeho okolí.

„Můžeme jim s tím nějak pomoct?“ hloubala Jitka.

„Že bysme jim to dopekly doma v troubě?“ prohodila máma.

„Panička je jízlivá, Hugo,“ oznámila Jitka chlupatému novofoundlandskému členu rodiny, pak se napřímila a věrně sledována Hugem se odebrala do jídelny. Teta Klára už seděla u stolu a s úsměvem ji přivítala. Jen co si Jitka odbyla nezbytné hygienické úkony, pustily se všechny tři do jídla.

„Je tu tak prázdno,“ postěžovala si máma při jídle. „Nevím, Jituško, jestli bys neměla konečně přehodnotit ten návrat domů.“

Vzhledem k tomu, že tahle slova máma opakovala už od prvního dne poté, co se odstěhovala, Jitka na ně nijak nereagovala a nerušeně se věnovala úhlednému knedlíčku ve své polévce.

„Ať dělám, co dělám,“ vedla si máma svou, „tohle prostě nepochopím. Co ti doma chybělo?“

„Mami, všecko jsme probíraly už stokrát,“ upozornila ji mírně Jitka.

„V čem je lepší bydlení s cáklou a úděsně nepořádnou servírkou, která si hraje na herečku, než s rodiči ve svém vlastním pokoji v rodném domě?“ dotírala máma.

„Mami, nebydlím s cáklou servírkou,“ upozornila ji Jitka. „Pouze se spolu dělíme o jeden dvoupokojový byt.“

„A proč se nemůžeš dělit o dům s námi všemi? Cos tady postrádala? Svobodu? Nikdo ti přece nekecal do toho, v kolik chodíš domů a s kým se stýkáš.“

„Nic takového přece netvrdím, mami. Prosím tě, smiř se s tím, že jsem se osamostatnila, a už to nech být.“

„Pro koho si myslíš, že jsme celý barák zrekonstruovali? Do hrobu si ho přece nevezmem, ne?“

„Pokud vím, nejsem jedináček,“ namítla Jitka. „A kromě toho máš snad na řeči o hrobě dost času, ne?“

„Nikdy nevíš.“

„Jasně. Nikdy nevíš. Taky nevíš, jestli mě třeba nepřežijete.“

Bože, to si dala! Kdyby tušila, co svými slovy rozpoutá, raději by se hned udusila tím knedlíčkem.

„Já to tušila už dávno,“ zvolala máma. „Ty jsi nemocná!“

„Co šílíš, mami?“

„Poznám to na tobě. Změnila ses. Kromě toho, že jsi za ten poslední rok zhubla aspoň deset kilo, začalas být mnohem vážnější a uzavřenější.“

„Zhubla jsem pět kilo. To za prvé. Za druhé tvá teorie o vážnosti a uzavřenosti nepramení z ničeho jiného, než že si prostě každý večer nevyslechneš můj referát o tom, co jsem měla k obědu a kolika pacientům jsem vrtala šestku vlevo nahoře. Anebo proč jsem už dávno v tom nadstandardním zdravotnickém zařízení, kde se to ženitbychtivými podnikateli jen hemží, někoho neklofla.“

„Odvádíš řeč. Tak co ti je, a chci slyšet pravdu.“

„Mami, nikdy jsem nebyla zdravější, než jsem teď. A jestli to chceš slyšet,“ vyhrkla a pak se zarazila. „Ale musíte mi obě slíbit, že to nevykecáte,“ zacouvala hbitě.

Máma i teta se začaly předhánět v ujišťování, že sfinga je proti nim obecní drbna.

„Chodím běhat,“ vypálila Jitka. Obě posluchačky se zatvářily zklamaně. První slovo jejího sdělení už znělo tak nadějně...

„Běhat?“ protáhla teta.

„Běhat. Prostě jsem na sobě začala makat.“

„Kvůli komu?“ zajímala se máma.

Jitka se zatvářila.

„Jasně, bez motivace v podobě sličného pracháče se sebou ještě nikdy žádná ženská nic kloudného neudělala,“ zafuněla dotčeně.

„Veškeré lidské konání bylo odjakživa neoddělitelně spjaté s rozmnožovacím pudem,“ poučila ji matka s našpulenými ústy. Jitka vyprskla.

„Asi jsi chodila do špatných škol, mami. Protože z těch mých jsem si odnesla, že bylo vždycky spjaté s chronickou leností a snahou ulehčit si práci. Proč myslíš, že pračlověk vynalezl kolo? Protože se mu nechtělo toho mamuta vláčet po zemi.“

Máma se na ni zazubila. „A jak myslíš ty, že využil ušetřený čas? Filozofováním o životě, nebo tím, že hupsnul na první praženu z tlupy, která se poblíž něj vyskytla?“

Jitka se rozřehtala, zatímco teta se zatvářila poněkud upjatě.

„Proč nechceš, aby se vědělo, že běháš?“ vrátila se máma k tématu. „Vždyť to je snad spíš chvályhodné, ne?“

„Prosím tě, znáš Honzu. Hned by mu bylo jasné, že určitě běhám úplně blbě, a začal by mi dávat školení. Pak by mi na Vánoce nadělil to své směšné měřidlo, co si ho motá kolem těla, aby přesně věděl, jaký měl kdy tep, kolik spálil kalorií, kolik metrů přesně na milimetr uběhl, kolikrát si přitom uprdnul a jaké to mělo chemické složení...“

Teta zvedla obočí. „Nevěděla jsem, že to umí tohle všechno,“ pronesla vážně.

„To víš, teto, pokrok,“ poučila ji Jitka.

Máma se na ni zamračila. Ačkoliv tímto domem létala recese už od nepaměti, teta vůči ní zůstávala stále stejně bezelstně bezbranná.

„Dělá si legraci, teto,“ považovala tedy za nutné objasnit. „Umí to jen tep, vzdálenost a kalorie.“

„A kvalitu stolice,“ neodpustila si Jitka.

Máma se znovu zaškaredila. To bylo pozitivní. Na smrtelně nemocnou ubožačku by se rozhodně takhle zavile koukat nedokázala.

Odpoledne se jí příliš dlouho zůstávat nechtělo. Pomohla s nádobím, vyvenčila Huga a poté se vypařila. Protože momentálně nepršelo ani nemrholilo, zapla si límec flaušového kabátku až ke krku a rozhodla se, že celou trasu z rodičovského domu až k činžáku, v němž bydlela, urazí pěšky. Protože čítala nejméně pět kilometrů, bude tím mít splněno a možná i překročeno, takže bude moci s klidným svědomím vynechat dnešní běh.

Cestou dolů k Lužánkám přemýšlela o tom, jak vážná je asi havárie v pekárně. Rodinnou firmou žili všichni její členové, i ti, kteří se na ní svou prací nijak nepodíleli. Bude muset večer zavolat domů a zeptat se, jak to dopadlo.

Od firmy se jí myšlenky zatoulaly k máminým lamentacím ohledně jejího pobytu mimo domov. Když se odtud Jitka stěhovala, zdaleka nebyla přesvědčená o tom, že se rozhodla správně. Navíc si nechávala dokořán otevřená zadní vrátka. Vlastně ji k tomu kroku vyprovokovala Dáša. Osoba, s níž neměla téměř nic společného, která pocházela z úplně jiného prostředí a vyznávala úplně jiné hodnoty a vlastně Jitku spíš odpuzovala. Stýkaly se jen proto, že Dáša chodila s Arturem, Jitka s Erikem a oba tito muži byli velmi dobří kamarádi. Že nejsou jen kamarádi, pochopila Jitka až po roce zamilovanosti, jelikož Erik se neobtěžoval ji na svou orientaci upozornit. Dáša se tehdy Jitce za její bezbřehou naivitu nezkušené dcerunky opečovávané ještě v jedenatřiceti svými rodiči dost drsně vysmála. Ovšem nebýt jakési jejich sázky spočívající v tom, že pokud Jitka dokáže opustit rodné hnízdo, Dáša se naopak svěří odborníkům a začne něco dělat se svou bulimií střídanou s anorexií, bydlela by u rodičů spokojeně dodnes.

Jitka si uvědomila, že její bydlení mimo domov bude za pár dnů slavit výročí. Lhala by, kdyby tvrdila, že neměla tisíckrát chuť praštit za sebou dveřmi a vrátit se domů, ale dnes už si naopak nedovedla představit, že by ten milý dům se vzpomínkami na dětství měl hrát jinou roli než tu nostalgicky historickou. Nemohla by tvrdit, že se v jejím životě za tu krátkou dobu odehrálo cosi převratného. Musela se vyhrabat ze zamilovanosti do Erika a také z poměrně silné zášti, kterou k němu za jeho podvod pociťovala, ale jinak se toho příliš nezměnilo. Práci měla stále stejnou, i záliby tytéž, nakonec také sny a touhy měla identické. Přesto měla jakýsi těžko definovatelný pocit, že získala daleko víc životních zkušeností než za celý svůj předchozí život dohromady. Předtím se stýkala pouze s typově omezenou skupinou lidí a vůbec si nedovedla představit, že by mohla docela v klidu vycházet s někým tak komplikovaným, jako byla Dáša, že by se mohla kamarádit s dvojičkou homosexuálů bydlících o patro výš a že by se mohla naučit obejít se bez potřeby nechávat si okamžitě pofoukat každé bebíčko.

I když... jedno bebíčko, a pořádné, s nímž se nikomu na světě nesvěřila už v době, kdy bydlela u rodičů, by se našlo...

Jitka se zamračila a zrychlila krok. Před pár dny znovuobjevený starý sen a teď zase tohle... Co se děje, že se ty téměř zapomenuté věci znovu vracejí?

Ještě nikdy nevyšla prudké stoupání na Kraví horu tak svižně jako dnes. Námahu vůbec nevnímala, plně pohroužená do neradostných vzpomínek. Tak, ale teď dost! Je to za ní. Už před nějakým časem se jí podařilo přesvědčit samu sebe, že jediným viníkem Doniny smrti je Dona sama. Protože jsme-li dospělí a svéprávní a jednáme-li vědomě nezodpovědně, těžko pak můžeme obviňovat ty druhé, kteří se nám přitom náhodně připletli do cesty, že nám v našem chování třebas i násilím nezabránili.

Přesto, zcela nelogicky, vedly Jitčiny první kroky po návratu domů k notebooku, z něhož se připojovala na internet pomocí bezdrátového zařízení umístěného u kamarádů o patro výš.

Tehdy před čtyřmi lety, v duchu hesla „poznej svého nepřítele“, prohledala internet a pátrala po jakékoliv zmínce o tom muži a jeho rodině. Malcova firma byla známá a úspěšná a článků o ní našla dost, ale figuroval v nich člověk o generaci starší, jehož křestní jméno bylo Václav. Richard Malec, neboť tak znělo jméno osoby, která na ni podala žalobu, se vyskytoval všehovšudy v nějakých odborných ekonomických článcích, z nichž se nedalo poznat, zda autorem je právě tenhle člověk, nebo jde jen o shodu jmen. Poté, co ji napadlo hledat i ženský tvar toho příjmení, narazila na internetové stránky Dony. Byly to osobní stránky, na jakých někteří lidé bez zjevného důvodu představují sami sebe a dávají tímto způsobem najevo, že jsou tady, aniž by přitom inzerovali svou firmu nebo nějaký svůj produkt. Jitka měla také své stránky, ale kromě jedné nenápadné fotografie byly přísně neosobní a zaměřené čistě na její literární tvorbu. Dona se zjevnou chutí předkládala všem těm anonymním čtenářům své zážitky, úvahy a názory na dění kolem sebe a na jejích stránkách nechyběla ani fotogalerie. Na všech těch obrázcích figurovala Dona rozesmátá a plná života a Jitka při pohledu do její tváře znovu prožívala celou tu tragédii včetně neodbytných otázek, zda její smrti přece jen nemohla zabránit...

Na spoustě fotografií figuroval jakýsi muž, zachycený mnohdy v těsném kontaktu s Donou a v Doniných článcích i na popiscích u obrázků nazývaný Gumídek. Jenže pak se před ní otevřela fotka nadepsaná „můj starší a chytřejší bráška Ríša vlastnící doktorát z Harvardu a nádavkem tunu oslňujícího šarmu,“ na níž se usmíval muž, který Jitku děsil v těch nejhrůznějších snech.

Bez váhání stránku zavřela a dlouho trvalo, než se z toho šoku vzpamatovala. Přesto se na ni znovu vrátila. Všimla si, že poslední aktualizace stránky byla udělána už někdy asi rok před Doninou smrtí. Ostatně, od začátku bylo vidět, jak počáteční téměř každodenní psaní je postupně střídáno čistě příležitostným.

Po čase Jitka sebrala odvahu a znovu otevřela fotku Donina bratra. Hleděla do té tváře jako uhranutá a pokoušela se uhádnout, zda tenhle člověk, který by jí za normálních okolností musel být nepochybně nadmíru sympatický, je schopen své hrozby skutečně splnit. Nechtělo se jí tomu věřit. Jenže jakmile si vybavila některé snímky mediálně známých vrahů, jimž by jejich skutek rovněž nikdo z tváře nevyčetl, sotva se tím jeho oslňujícím úsměvem mohla nechat uklidnit...

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Čas odpouštění.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.